ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

31 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №585/1301/24 
Номер провадження 22-ц/816/256/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
третя особа – Роменський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Менька Дмитра Дмитровича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року, ухваленого, складеного і проголошеного 17 березня 2025 року в м. Ромни в складі судді Шульги В.О., -

в с т а н о в и в :

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виключення відомостей про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про її народження № 410 від 20 грудня 2018 року, зробленого за місцем реєстрації у Шосткінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Шосткінському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Позов обґрунтований тим, що у січні 2018 року ОСОБА_2 приїхала на новорічні свята у с. Великі Бубни, Роменського району погостити до своєї подруги ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою позивача. Під час святкування сторони познайомились, а в подальшому почали приїздити один до одного та підтримувати близькі стосунки, періодичні зустрічі тривали декілька місяців, а у квітні 2018 року відповідачка повідомила позивача, що не бажає продовжувати відносини з ним і спілкування між ними припинилось. ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачка народила ОСОБА_5 , а з урахуванням того, що відповідачка у шлюбі не перебувала, то відомості про батька дитини в книзі записів народжень були проведені відповідно до положень ст. 135 СК України за прізвищем відповідачки – « ОСОБА_6 », а ім`я та по батькові батька доньки були записані за її вказівкою – « ОСОБА_7 ». Про народження дитини позивач дізнався у 2019 році із розмови зі своєю сестрою, яка повідомила про те, що відповідачка запропонувала їй бути хрещеною матір`ю. Позивач припустив, що дитина імовірно може бути його дочкою і з метою з`ясування цієї обставини поїхав до відповідачки, яка підтвердила, що дитина дійсно від нього. Після з`ясування факту свого батьківства відносно дочки, позивач запропонував відповідачці переїхати у належний йому будинок для спільного проживання і з грудня 2021 року сторони стали проживати разом як подружжя, вести спільне господарство та разом виховувати дитину. Позивач надав свою згоду на реєстрацію місця проживання відповідачки та дочки у його будинку АДРЕСА_1 . На початку повномасштабного вторгнення російської федерації відповідачка разом з дитиною виїхали за кордон, а після їх приїзду в Україну ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийняли рішення зареєструвати шлюб та звернутись із спільною заявою про визнання батьківства. 22 серпня 2023 року між сторонами був укладений шлюб, а на підставі відповідної заяви позивач визнав себе батьком ОСОБА_5 з подальшим внесенням змін у актовий запис про її народження, а саме: змінено по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », а відомості про батька зазначено « ОСОБА_1 ». Відразу після реєстрації шлюбу між сторонами почали виникати конфлікти в особистих та побутових відносинах, а також в питаннях виховання дитини. Під час чергової сварки відповідачка заявила, що позивач не має ніякого відношення до їхньої дочки і що взагалі не є її батьком, після чого забрала свої речі і разом з дитиною поїхала за кордон. 30 січня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. У позивача є обґрунтовані сумніви у тому, що дочка походить від нього. Підставою для таких сумнівів є зізнання відповідачки, а також її дії по створенню перешкод у спілкуванні позивача з дитиною. Окрім цього, в особистому спілкуванні позивача із його рідною сестрою ОСОБА_4 з`ясувалось, що ОСОБА_2 до та після знайомства з ним підтримувала близькі стосунки з іншим чоловіком, тому не виключено, що батьком дитини може бути інший чоловік. Оскільки позивач не виключає, що батьком дочки відповідачки є інший чоловік, то він змушений звернутись до суду з цим позовом.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Менько Д.Д. просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що експертиза не була проведена по причині перебування відповідачки з дочкою за кордоном, яка для її проведення не з`явилась, а тому вартість експертизи не оплачена. Суд мав застосувати наслідки ч. 1 ст. 109 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 , Роменський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Менька Д.Д., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_5 , відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України батьком записаний ОСОБА_10 , а матір`ю - ОСОБА_2 (зворот а.с. 6 - а.с. 7).
22 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, прізвища сторони не змінювали (зворот а.с. 4).
У повторному свідоцтві про народження ОСОБА_3 її батьками вказані – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 5).
На підставі заяви про визнання батьківства від 22 серпня 20023 року по-батькові дитини змінене з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », відомості про батька змінені з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_1 » (зворот а.с. 7).
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 квітня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 липня 2024 року призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання чи є імовірно біологічним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53).
Клопотанням експерта Державного науково-дослідного експертно – криміналістичного центру МВС України від 19 вересня 2024 року № СЕ-19-24/53312-БД повідомлено суд, що для встановлення біологічного батьківства обов`язковою умовою є дослідження біологічних зразків дитини, матері та ймовірного батька. Також експерт заявив клопотання, в якому просив змінити питання експертизи: «1. Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічною матір`ю якої є ОСОБА_2 .?». Експерт просив суд забезпечити явку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 разом для відбору зразків букального епітелію до ДНДЕКЦ МВС. В клопотанні експертом вказано, що в разі не задоволення клопотання у 45-денний термін буде складене повідомлення про неможливість проведення експертизи (а.с. 64-65).
Клопотання експерта суд направив представнику позивача 04 жовтня 2024 року та запропонував повідомити пропозиції щодо вирішення питань, визначених в клопотанні. Повторно повідомлення було направлене 05 листопада 2024 року (а.с. 67, 68).
Повідомленням від 26 листопада 2024 року судовий експерт вказав, що 16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для відбору зразків не з`явились. Станом на 26 листопада 2024 року відбір зразків вказаних осіб не проводився, відповіді на заявлене клопотання експерта не надходило, у зв`язку з чим, згідно зі ст. 72 ЦПК України складено повідомлення про неможливість проведення експертизи (а.с. 71).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що предметом доказування у справі про оспорювання батьківства є обставина відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, тягар доказування якої покладається на позивача. З метою доведення заявлених вимог позивач заявляв клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, проте сторони, зокрема позивач, для відбору зразків до експерта не прибули, що і стало підставою для не виконання ухвали суду та повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи. При цьому застосувати наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи до відповідачки суд не став, оскільки для проведення експертизи не прибула не лише відповідачка з дитиною, а й позивач, який є ініціатором проведення експертизи і мав вживати заходів для її проведення. Суд вважав за доцільне застосувати до позивача наслідки ухилення від участі в експертизі з тих підстав, що витрати на проведення експертизи він не здійснив. За вказаних обставин, суд вважав, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами відсутність кровної спорідненості між ним та дитиною.
Також суд дав оцінку заяві відповідачки про визнання позову. Зокрема суд вказав, що відповідачка має електронний кабінет з 26 грудня 2024 року, проте заява про визнання позову надійшла до суду з електронної адреси, яка невідомо за ким зареєстрована і до неї не залучено документи, які посвідчують особу, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку, що заява подана не відповідачкою.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Частиною 1 ст. 2 СК України встановлено, що СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Згідно з ч. 1 – ч. 3 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Змістом ч. 1, ч. 9, ч. 10 ст. 7 СК України закріплено загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст. 121 СК України).
За змістом положень ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульоване змістом ст. 125 СК України, відповідно до ч. 2 якої якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно з ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.
Положення ст. 136 СК України зводяться до того, що в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Однак у будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини.
Вказана норма безпосередньо спрямована на захист законних інтересів дитини, оскільки, за загальним правилом, при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
При вирішенні спорів щодо оспорення батьківства особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, судам необхідно враховувати, що законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом державної реєстрації актів цивільного стану запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо), про що, в свою чергу, зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22 (провадження № 61-14812св23).
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19), при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. За приписами ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Аналогічні висновки щодо застосування норми права викладені також у постановах Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (провадження № 61-17337св20), від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22).
Предметом доказування в цій справі є обставина відсутності кровного споріднення між позивачем і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тягар доказування якої покладається на заявника.
Як правильно вказав суд першої інстанції, на сьогодні молекулярно-генетичне дослідження є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства щодо конкретної дитини, а його доказова цінність переважає будь-який інший доказ у справі. Проте, позивач не забезпечив прибуття дитини і відповідачки для відібрання біологічних зразків, а також сам не з`явився до експертної установи. Відтак, позивачем не доведена відсутність кровної спорідненості між ним та дитиною.
Доводи апеляційної скарги про перебування дитини та відповідачки за межами України, через що виникли обставини, які перешкоджають проведенню експертизи, не перекладають на суд чи на будь-яких інших осіб обов`язок доведення відсутності кровної спорідненості між позивачем та дитиною. Апеляційна скарга не містить відповіді на питання на яких законних підставах суд має задовольнити позов.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Як зазначалось вище, позивач ухилився від участі у проведенні експертизи, а тому відсутні законні підстави застосувати наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи до відповідачки. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка з дитиною перебувають за кордоном і тому не з`явились до експертної установи, а оплату вартості експертизи можливо провести після їх появи для відібрання зразків не спростовують факт неявки без поважних причин самого ініціатора експертизи. Саме тому наслідки ухилення від участі в експертизі підлягають застосуванню до позивача, який не вжив заходів для її проведення.
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Менька Дмитра Дмитровича залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних