ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА

Справа № 646/12918/25 
№ провадження 2/646/1361/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року      місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі
головуючої судді Іщенко О. В.,
секретар судового засідання Петренко А. О.,

учасники справи:
позивачка ОСОБА_1 ,
відповідач Куп`янська міська військова адміністрація Куп`янського району Харківської області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши відповідно до приписів частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України за правилами загального позовного провадження в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позицій позивача та відповідача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі

До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з вимогою визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що у 1982 році її дідусь, ОСОБА_4 , отримав від Куп`янського літейного заводу у користування житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У 1990-х роках шлюб між бабусею та дідусем позивачки було розірвано, після чого дідусь знявся з реєстрації за вказаною адресою, а особові рахунки були переоформлені на бабусю.
З моменту свого народження позивачка постійно проживає у зазначеному житловому приміщенні, здійснює догляд за ним та сплачує комунальні послуги. Починаючи з 2002 року вона відкрито, безперервно та добросовісно володіє і користується цим житлом, підтримує його в належному стані, зокрема, провела капітальний ремонт. Жодних претензій з боку третіх осіб щодо зазначеного домоволодіння не надходило.
Унаслідок воєнних дій будинок було пошкоджено, у зв`язку з чим позивачка разом із родиною була змушена змінити місце фактичного проживання.
З метою належного оформлення права власності та подальшого отримання компенсації за пошкоджене майно позивачка звернулася до відповідних органів, однак, жодних документів, що підтверджують надання житла у користування, виявлено не було.
Окрім того, позивачка подала заяву до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області щодо наміру приватизації житлового приміщення. Водночас з отриманої відповіді убачається, що проведення процедури приватизації на даний час є неможливим.
З метою захисту своїх прав та інтересів, відновлення пошкодженого житла та отримання компенсації за зруйноване житло, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання, призначене на 02 квітня 2026 року, позивачка не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. До канцелярії суду надала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог.
Представник Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. На офіційну електронну адресу суду надав клопотання про розгляд справи без його участі та без покладення на відповідача судових витрат.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. До канцелярії суду надали заяви про розгляд справи без їхньої участі.
На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.
Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено зі змісту «договора найма жилого помещения в домах местных ОСОБА_5 депутатов трудящихся, государственных предприятий и учреждений, кооперативных и общественных организаций УССР», укладеного 12 березня 1982 року між «управлением домами № 4 жилищного управления (отдела коммунального хозяйства) Купянского района в лице управляющего управления домами» и ОСОБА_4 , «управление домами сдает в пользование жилое помещение, отдельную квартиру из 2 жилых комнат площадью 27,71 кв. м в доме № 18 по адресу ОСОБА_6 ».
У той же день сторони «договора найма жилого помещения в домах местных ОСОБА_5 депутатов трудящихся, государственных предприятий и учреждений, кооперативных и общественных организаций УССР» підписали «Акт сдачи и приемки квартиры, комнаты».
Згідно із відомостями, наданими адміністратором Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області щодо осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, встановлено, що за адресою: будинок АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 - з 06 серпня 1982 року по дату надання відомостей; ОСОБА_3 - з 20 листопада 1992 року по дату надання відомостей; ОСОБА_1 - з 20 червня 2002 року по дату надання відомостей.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 10 березня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
За результатами розгляду звернення позивачки від 24 жовтня 2025 року щодо передачі квартири у приватну (спільну часткову) власність Куп`янською міською військовою адміністрацією Куп`янського району Харківської області позивачці було надано відповідь такого змісту.
Рішенням Куп`янської міської ради Харківської області від 22 листопада 2019 року № 1390-VII органам приватизації Куп`янської територіальної громади визначено виконавчий комітет Куп`янської міської ради Харківської області, який у зв`язку з введенням воєнного стану на даний час свої повноваження, як колегіальний орган, тимчасово не здійснює.
У Куп`янській громаді повноваження з підготовки та оформлення документів на приватизацію було покладено на Комунальне підприємство «Куп`янське БТІ», місцезнаходження: площа Центральна, будинок 23, місто Куп`янськ Харківської області, ЄДРПОУ: 03355005, яке одночасно здійснювало формування та зберігання інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна.
На даний час адміністративне приміщення Комунального підприємства «Куп`янське БТІ» внаслідок обстрілів та пожежі повністю знищено, інвентаризаційні справи, службова документація, комп`ютерна техніка та бази даних також знищені, працівники на вказаному підприємстві відсутні. Підприємство на даний час господарську діяльність не здійснює.
Вирішення питань відчуження, у тому числі шляхом приватизації комунального майна та надання комунального майна в оренду на строк понад один рік поза межами повноважень військової адміністрації.

Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються учасниками цивільної справи.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
ОСОБА_1 , обґрунтовуючи та мотивуючи вимоги позовної заяви, посилається на те, що з 07 червня 2002 року, тобто з дня свого народження, постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначене житлове приміщення було надане у користування її дідусю, ОСОБА_4 , Куп`янським литейним заводом.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. 
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. 
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.
У постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18, провадження № 61-4186св21, Верховний Суд зазначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Як було зазначено вище, житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було надано у користування ОСОБА_7 на підставі, укладеного 12 березня 1982 року між ним та «управлением домами № 4 жилищного управления (отдела коммунального хозяйства) Купянского района в лице управляющего управления домами» «договора найма жилого помещения в домах местных ОСОБА_5 депутатов трудящихся, государственных предприятий и учреждений, кооперативных и общественных организаций УССР».
Отже, саме ОСОБА_7 набув статусу законного наймача та первинного титульного користувача спірної квартири, а правовідносини щодо цього житла виникли на підставі чинного на той час житлового законодавства.
Спірне нерухоме майно з моменту його надання у користування ОСОБА_7 перебувало у правомірному користуванні за визначеним законом титулом, а відтак мало конкретного та відомого власника - державу (територіальну громаду в системі державного житлового фонду), яка не відмовлялася від права власності, не втрачала його та не змінювала правового режиму майна на безхазяйне. 
Отже, ключова юридична передумова для застосування інституту набувальної давності - відсутність власника або невідомість власника, або відмова власника від майна у даному випадку відсутня.
Наявність договору найму та визначеного наймача виключає можливість кваліфікації спірного житла як безхазяйного майна або майна, від якого власник відмовився. 
Відповідно, володіння спірним житлом позивачкою та іншими зареєстрованими особами не може розглядатися як добросовісне первинне заволодіння чужим майном у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України, оскільки воно виникло не як самостійне фактичне захоплення без правової підстави, а як похідне користування житлом у межах сімейних або житлових правовідносин наймача.
Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачка діяла добросовісно саме як особа, яка претендує на безтитульне володіння, або що таке володіння виникло поза межами правовідносин найму чи користування житлом. 
Натомість встановлено, що користування квартирою здійснювалося у зв`язку з проживанням разом із наймачем та не змінювало правової природи такого володіння.
Отже, у даному випадку відсутня одна з ключових і обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю - добросовісне безтитульне володіння чужим майном, а також відсутній об`єкт, який може бути предметом набуття за давністю, оскільки майно має визначеного власника, який не відмовлявся від нього та не втрачав права власності.
Наявність «договора найма жилого помещения в домах местных ОСОБА_5 депутатов трудящихся, государственных предприятий и учреждений, кооперативных и общественных организаций УССР» від 12 березня 1982 року свідчить про відсутність правової невизначеності щодо власника, що, у свою чергу, виключає можливість застосування інституту набувальної давності та набуття права власності позивачкою.
Суд не приймає до уваги доводи позивачки про те, що вона проживає у спірному житловому приміщенні з 2002 року, тобто з моменту свого народження, оскільки сам по собі факт реєстрації місця проживання та проживання з дитинства не є належним та достатнім доказом відкритого, безперервного володіння майном як власним у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України.
Позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували здійснення нею самостійного, відкритого та безперервного володіння спірним нерухомим майном як власним протягом усього строку набувальної давності - десяти років. 
Отже, наведені позивачкою обставини не підтверджують наявності безперервного володіння майном як власним у розумінні вимог статті 344 Цивільного кодексу України.
Окрім того, суд критично оцінює доводи позивачки про здійснення нею догляду за спірним майном як підставу для набуття права власності за набувальною давністю.
Як було зазначено вище, інститут набувальної давності є виключним способом набуття права власності, який застосовується лише за наявності всіх передбачених законом умов у сукупності, зокрема: добросовісного, відкритого, безперервного володіння чужим майном як своїм власним протягом установленого строку, а також за умови, що майно є безхазяйним, або власник невідомий, або власник відмовився від права власності.
Водночас, встановлення факту здійснення догляду за майном, його утримання чи покращення не свідчить про наявність у позивача правового титулу володіння як власника та не підтверджує правової підстави для трансформації фактичного користування у право власності. Такі дії не змінюють правового режиму майна і не свідчать про втрату власником своїх прав.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20, провадження № 61-5786св21, від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18.
Отже, доводи позивачки щодо здійснення нею догляду за нерухомим майном не є юридично значущими для вирішення спору про набуття права власності за набувальною давністю, оскільки не замінюють обов`язкових умов, передбачених законом, і не можуть самостійно породжувати право власності.
Окрім того, доказів на підтвердження такого утримання нерухомого майна позивачкою суду не надано.
Ураховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, не підтвердженими належними, допустимими та достатніми доказами, тому, позовна заява задоволенню не підлягає.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, сплачений позивачкою судовий збір, залишається за нею.

Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 13 квітня 2026 року.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_3 ;
Відповідач: Куп`янська міська військова адміністрація Куп`янського району Харківської області, ЄДРПОУ: 44758728, місцезнаходження: проспект Конституції, будинок 3, місто Куп`янськ Харківської області; номер телефона: +380574253931, email: kupianska_mr@kharkivoda.gov.ua;
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_5 ;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_7 .

Суддя О. В. Іщенко