Єдиний унікальний номер 205/764/22
Номер провадження1-кп/205/477/26

Новокодацький районний суд міста Дніпра
	  	Провадження № 1-кп/205/477/26 Справа № 205/764/22  	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12022041690000039 від 14 січня 2022 року стосовно
ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, громадянки України, має середню технічну освіту, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судима:
09.08.2021 Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнена з іспитовим строком 1 рік;
18.11.2021 Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, з іспитовим строком на 1 рік;
22.06.2022 Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць. На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), 
за участю:
прокурора        ОСОБА_4 
обвинуваченої      ОСОБА_3 
потерпілого       ОСОБА_5 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи раніше судимою за кримінальні правопорушення проти власності, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, та маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, у період іспитового строку знову вчинила нове умисне кримінальне правопорушення проти власності.
Так, 09.01.2022 близько 21 годин 00 хвилин (більш точний час під час досудового розслідування встановити не надалось за можливе) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала за місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , де в ході спілкування з ОСОБА_5 , попрохала надати їй у тимчасове користування належний йому мобільний телефон «Хіаоті Mi A2 Lite». Помітила, що на мобільному телефоні ОСОБА_5 встановлений мобільний додаток «Privat24» та у неї раптово виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів, наявних на рахунках банківських карток належних ОСОБА_5 в АТ КБ «ПриватБанк».
Надалі, маючи злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 в період часу з 00 години 00 хвилин 10.01.2022 по 00 години 47 хвилин 10.01.2022, знаходячись у вищевказаному місці, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, шляхом зловживання довірою, за допомогою технології TouchID, отримала доступ до наявного на вищевказаному мобільному телефоні мобільного додатку «Privat24».
Отримавши доступ до мобільного додатку «Privat24», ОСОБА_3 , переслідуючи злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, визначила як об?єкт свого злочинного посягання грошові кошти які наявні на рахунках банківських карток за № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 належних ОСОБА_5 в АТ КБ «ПриватБанк».
Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 знаходячись у вищевказаному місці, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та розуміючи, що своїми діями здійснює незаконне вилучення чужого майна поза волею власника, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_5 не спостерігав за її діями, керуючись корисливою метою та корисливим мотивом, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, шляхом вільного доступу, здійснила переказ грошових коштів потерпілого ОСОБА_6 на банківську картку № НОМЕР_3 належну ОСОБА_3 в АТ КБ «ПриватБанк».
Таким чином, о 00 годині 47 хвилин 10.01.2022, ОСОБА_3 переказала грошові кошти, наявні на рахунку банківської картки потерпілого № НОМЕР_2 , на свою банківську картку за № НОМЕР_3 - 32 160 гривень 80 копійок.
Також, не досягнувши мети свого злочинного посягання, продовжуючи реалізовувати свій раптово виниклий злочинний умисел спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 в період часу з 06 години 28 хвилин 10.01.2022 по 14 години 50 хвилин 10.01.2022 переказала грошові кошти наявні на рахунку банківської картки потерпілого за № НОМЕР_1 на свою банківську картку № НОМЕР_3 на загальну суму 24 930 гривень 70 копійок (в т.ч. комісія 958 гривень 84 копійок), а саме: о 06 годині 28 хвилин - 1 045 гривень 20 копійок (в т.ч. комісія 40 гривень 17 копійок), о 08 годині 56 хвилин - 54 гривні 35 копійок (в т.ч. комісія 2 гривні 9 копійок) та о 14 годині 50 хвилин - 23 831 гривень 15 копійок (в т.ч. комісія 916 гривень 58 копійок).
В подальшому ОСОБА_3 розпорядилась викраденими грошовими коштами на власний розсуд, чим спричинила потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 57 091 гривень 50 копійок (в т.ч. комісія 958 гривень 84 копійок).
Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчинена повторно.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою провину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала у повному обсязі, щиро розкаялась у скоєному та відмовилась від надання показів, зазначивши, що в обвинувальному акті все викладено правильно. Додатково пояснила, що цивільний позов потерпілого визнає у повному обсязі.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 підтримав викладені в обвинувальному акті обставини та додатково зазначив, що ОСОБА_3 , перебуваючи в нього вдома, попросила його мобільний телефон для особистих потреб та таємно для нього перевела належні йому грошові кошти на свою банківську карту, чим завдала йому матеріальних збитків. Зазначив, що обвинувачена не відшкодувала йому заподіяної шкоди, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до суду з цивільним позовом. Просив призначити обвинуваченій покарання на розсуд суду.
Положеннями ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі зазначеної норми процесуального закону, повинен роз`яснити суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій (Постанова ККС ВС від 03.08.2023 у справі №281/181/21).
Оскільки обвинувачена  ОСОБА_3 у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор, обвинувачена та потерпілий не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, судом установлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються та вважає за необхідне обмежить дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченої  ОСОБА_3 .
Так, суд, допитавши обвинувачену, яка визнала себе винною, допитавши потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, вислухавши виступи учасників судового провадження в дебатах та останнє слово обвинуваченої, суд доходить висновку, що винуватість  ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження у повному обсязі, а її дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (краджіка), вчинена повторно.
При призначенні покарання суд, у відповідності до положень ст. 65-67 КК, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належать до категорії нетяжких злочинів, відомості про особу обвинуваченої, зокрема, що ОСОБА_3 раніше неодноразово судима, в тому числі й за аналогічні кримінальні правопорушення, визнала свою провину у повному обсязі, щиро розкаялась у скоєному, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину.
До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК, суд відносить щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК, судом не встановлено.
У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину“ (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям“ (абзац четвертий підпункту 4.2). 
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
За таких обставин, з огляду на принцип індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння, суд доходить висновку, що в даному конкретному випадку реальне відбуття обвинуваченою  ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі пропорційним відносно вчиненого нею злочину, а мета покарання може бути досягнута виключно в умовах ізоляції її від суспільства.
Таким чином, суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують покарання – повне визнання вини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченої  ОСОБА_3 та попередження нових злочинів можливо досягти виключно в умовах ізоляції її від суспільства, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК.
Крім цього, судом встановлено, що обвинувачена  ОСОБА_3 раніше засуджена вироками Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.11.2021 та від 22.06.2022 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК з застосуванням положень ст. 75 КК та звільненням обвинуваченої від відбування покарання з іспитовим строком.
Дане кримінальне правопорушення ОСОБА_3 вчинила 10.01.2022, тобто, в період іспитового строку за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.11.2021 та до ухвалення вироку Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2022, що вказує на наявність підстав для застосування положень ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК.
В той же час, відповідно до правової позиції щодо застосування норм матеріального права, викладеного у постанові ККС ВС від 03 квітня 2018 року у справі №489/6871/15-к, при призначенні засудженому остаточного покарання щодо злочинів, вчинених після постановлення попереднього вироку і до постановлення нового, застосовуються правила частини 4 статті 70 КК, а стаття 71 цього Кодексу не потребує застосування, оскільки призначається покарання за сукупністю злочинів, а попередній вирок уже зараховано до призначеного покарання за сукупністю злочинів.
Враховуючи ту обставину, що вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2022 було враховано вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.11.2021 та призначено остаточне покарання за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК, у суду відсутні матеріальні підстави для застосування положень ст. 71 КК.
Крім того, відповідно до правової позиції щодо застосування норм матеріального права, викладеної у постанові ОП ККС ВС від 15.02.2021 у справі №760/26543/17, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.
З огляду на ту обставину, що ОСОБА_3 засуджено вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2022 до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням її від його відбування на підставі ст. 75 КК, а цим вироком суд дійшов висновку про необхідність реального відбування обвинуваченою покарання, у суду відсутні матеріальні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 70 КК, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2022 має виконуватись самостійно.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Питання речових доказів у цьому кримінальному провадженні вирішуються в порядку ст. 100 КПК.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження потерпілим ОСОБА_5 до обвинуваченої ОСОБА_3 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 57 091 гривня 50 копійок.
Обвинувачена ОСОБА_3 визнала позовні вимоги у повному обсязі.
Суд, дослідивши цивільний позов, вислухавши думку обвинуваченої та потерпілої, дослідивши докази на доведення заподіяної шкоди доходить висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову у повному обсязі з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Таким чином, з огляду на доведеність обвинувачення та, як наслідок, про підтвердження розміру заподіяної потерпілому ОСОБА_5 шкоди, суд вважає за необхідне цивільний позов потерпілого задовольнити у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.06.2022 виконувати самостійно.
Початок строку виконання покарання обвинувачені ОСОБА_3 рахувати з моменту її фактичного затримання в порядку виконання даного вироку.
Цивільний позовом потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 57 091 гривню 50 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Речові докази, яким визнано виписку по руху коштів АТ КБ «ПриватБанк» по карткам ОСОБА_5 на 7 аркушах, СД-Р диск з написами «вх.495179-ВБ від 25.01.2022», залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Новокодацький районний суд міста Дніпра.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3ст. 349 КПК.
Копії вироку вручити обвинуваченій ОСОБА_3 та прокурору.

Суддя:         ОСОБА_1