ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/20488/25
категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.05.2025 №231150007326 щодо відмови у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пенсію від 14.05.2025 зарахувавши до страхового стажу не зараховані періоди з 05.09.1979 по 22.12.1986 та з 01.01.1992 по 05.08.1992 р.р. згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.02.1980 року.
Позивач зазначає, що 20.05.2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності звернення Позивача для розгляду по суті було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. За результатами розгляду Відповідач прийняв оскаржуване рішення від 27.05.2025 №231150007326 про відмову у призначенні пенсії. Позивач вважає таке рішення протиправним, так як Відповідач безпідставно до страхового стажу Позивача не врахував її періоди трудової діяльності на території російської федерації з 05.09.1979 по 22.12.1986 та з 01.01.1992 по 05.08.1992 р.р. згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.02.1980 року. 

Ухвалою суду від 11.09.2025 року позовну заяву після усунення її недоліків прийнято до розгляду та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у відзиві на позов проти позову заперечила і зазначила, що в ході розгляду звернення Позивача про призначення пенсії за віком з досягненням 63 річного віку було встановлено, що загальний страховий стаж становить лише 19 років 06 місяців 29 днів, що менше необхідних 22 років та недостатньо для такого призначення пенсії. У відзиві зазначається, що до страхового стажу Позивача не враховано її період трудової діяльності на території російської федерації, так як з 23.12.2022 року зупинені правові відносини з російською федерацією, які здійснювалися на підставі Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.
Представник Третьої особи, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, у поясненнях на позов проти позову заперечила і зазначила, що за принципом екстериторіальності заява Позивача про призначення пенсії за віком була передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. За результатами розгляду заяви Позивача було встановлено, що її загальний страховий стаж становить лише 19 років 06 місяців 29 днів, що менше необхідних 22 років та недостатньо для такого призначення пенсії.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та підстав призначення пенсії, в тому числі зі зниженням пенсійного віку, регулюються правовими нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (надалі-Закон №1058-IV), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.
За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу в період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Одночасно суд враховує, що відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу в період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.

Саме у відповідності до вказаних правових норм було зумовлено звернення Позивача від 20.05.2025 року до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки. За принципом екстериторіальності заява Позивача про призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки була передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Відповідача-2 у справі.
За результатами розгляду вказаного звернення Позивача Відповідачем було прийнято оскаржуване рішення від 27.05.2025 №231150007326 про відмову у призначенні пенсії за віком після досягнення віку 63 роки.

Таке рішення Відповідача не відповідає обставинам справи та не узгоджується із вимогами чинного законодавства, а тому є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на таке.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні та у відзиві Відповідача, суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності права Позивача на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки.

Судом встановлено та визнається сторонами, що Позивач, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на день звернення (20.05.2025 року) була особою, якій виповнилося повні 63 роки.

Судом встановлено та визнається представниками Відповідача і Третьої особи, що Позивачем на підтвердження права на таке призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки до позову долучено копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.02.1980 року.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні Відповідача, та відповідно до доводів Позивача, наведених у позові, Відповідачем до її страхового стажу не зараховано періоди її трудової діяльності з 05.09.1979року по 22.12.1986 року та з 01.01.1992 року 05.08.1992 року.
Як зазначено в оскаржуваному рішенні Відповідача, до страхового стажу Позивача не зараховано:
- періоди трудової діяльності Позивача з 05.07.1979 року по 22.12.1986 року по причині відсутності прізвища, імені та по батькові і підпису відповідальної особи за ведення трудової книжки;
- періоди трудової діяльності Позивача по причині роботи на території російської федерації з 01.01.1992 року по 05.08.1992 року.

Безспірно, суд враховує, що в трудовій книжці Позивача, копія якої долучена до позову, окрім інших наявні записи з 1 по 4 про трудову діяльність Позивача з 05.07.1979 року по 22.12.1986 року.
Суд погоджується із доводами представника Відповідача, що вказані записи в трудовій книжці не містять інформації про прізвища, імені та по батькові і підпису відповідальної особи за ведення трудової книжки.
Такі доводи Відповідача в певній мірі узгоджуються із вимогами чинного законодавства, але є алогічними з огляду на таке.

Правовідносини щодо видачі трудових книжок станом на 05.07.1979 року по 22.12.1986 року були врегульовані правовими нормами Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держпраці СРСР від 20.06.1974 року №162, та постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС "Про трудові книжки працівників та службовців" від 06.09.1973р. №656.
Відповідно до вказаних правових актів відповідальність за видачу, ведення трудових книжок несе відповідна уповноважена особа, а не працівник. 
Суд враховує, що вказана Інструкція не застосовується на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993.
Відповідач-2 не врахував, що відсутність інформації про прізвища, імені та по батькові і підпису відповідальної особи за ведення трудової книжки є порушеннями, допущеними певною особо при її веденні, але за своє суттю це є носій інформації про трудову діяльність Позивача за вказані періоди.
Більш того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17.

Таким чином, Позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для не зарахування органом Пенсійного фонду України рішення страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Суд вважає, що доводи Відповідача щодо не врахування періодів трудової діяльності Позивача з 01.01.1992 року по 05.08.1992 року до страхового стажу Позивача по причині роботи на території російської федерації в певній мірі узгоджуються із вимогами чинного законодавства, але є алогічними з огляду на таке.

Суд враховує, що відповідно до вимог частини 1 статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одночасно суд погоджується із доводами Позивача, що питання врахування періодів роботи в Російській Федерації після 1 січня 1991 року до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі – Угода). Зазначена угода передбачає умови врахування стажу, здобутого в одній із країн-учасниць, при призначенні пенсії.

Суд погоджується із доводами Відповідача, що з червня 2022 року російська федерація в односторонньому порядку вийшла з даної Угоди. 
Більш того, 29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", яка набрала чинності 02.12.2022, а з 24 червня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 639 "Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн".
Суд також погоджується із доводами Позивача, що в силу приписів пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Крім того, в трудовій книжці Позивача є записи про інші періоди трудової діяльності Позивача на території російської федерації, а саме з 14.04.1988 року по 01.01.1992 року.
В ході вирішення питання про призначення Позивачу пенсії за віком Відповідачем враховано вказаний період трудової діяльності Позивача (з 14.04.1988 року по 01.01.1992 року) на території російської федерації до загального страхового стажу.
Жодних обґрунтувань таких алогічних дій ні в оскаржуваному рішенні ні у відзиві Відповідача-2 на позов не зазначено.
Таким чином, допущені недоліки певними особами при оформленні трудової діяльності Позивача за окремі періоди, та окремі періоди трудової діяльності Позивача на території російської федерації під час дії Угоди, не можуть бути підставою для не врахуванню зазначеного періоду трудової діяльності Позивача до її страхового стажу для призначення пенсії за віком. 

Зазначене свідчить, що спірний період роботи Позивача з 05.09.1979 по 22.12.1986 та з 01.01.1992 року по 05.08.1992 року підлягає врахуванню до страхового стажу, що необхідний для призначення пенсії за віком. 
Таким чином, загальний страховий стаж Позивача сумарно перевищує 22 роки, що в розумінні вимог статті 26 Закону №1058-IV надає право на призначення пенсії за віком за досягненням 63 річного віку. 

На підставі викладеного суд робить висновок, що на день звернення (20.05.2025 року) Позивача до регіонального відділення Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії відповідно до вимог статті 26 Закону №1058-IV Позивач мала право на призначення їй пенсії за віком за досягненням 63 річного віку, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.05.2025 №231150007326 про відмову у призначення пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.
Порушене право Позивача підлягає судовому захисту та поновленню шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 14.05.2025 року ОСОБА_1 пенсію за віком за досягненням 63 річного віку відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 969,00 грн. підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. 

Керуючись вимогами ст.ст.2,90,139-143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, Житомирський район, Житомирська область, 10003, ЄДРПОУ 13559341) Третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, Черкаський район, Черкаська область, 18002, ЄДРПОУ 21366538) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 27.05.2025 №231150007326 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити з 14.05.2025 року ОСОБА_1 пенсію за віком за досягненням 63 річного віку відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 969,00 грн. підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

03.03.26