ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4170/24 Головуючий суддя І інстанції Остропілець Є. Р.
Провадження № 22-ц/818/199/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року у справі №619/4170/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :
У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №4622604 від 23.09.2021 у розмірі 57150,00 грн, а також сплаченої суми судового збору в розмірі 3028,00 грн та 17000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Позовна заява мотивована тим, що 23.09.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» був укладений Договір про споживчий кредит №4622604, відповідно до умов якого загальний розмір кредиту становить 15000,00 грн, проценти за користування кредитом - 4500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу №26-01/202283, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 
10.01.2023 ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору про відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 . 
Позивач також зазначив, що загальний розмір заборгованості за поверненням кредитних коштів та сплатою процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 10.05.2024, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 57150,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15000,00 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 40650,00 грн; заборгованість за комісією - 1500,00 грн, що стало підставою звернення до суду.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року позов в частині стягнення заборгованості задоволено повністю.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором №4622604 від 23.00.2021 в розмірі 57150,00 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрати за сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
Позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення з неї заборгованості за процентами у сумі 36150,00 грн та комісії за надання кредиту в розмірі 1500,00 грн, визначивши загальний розмір заборгованості, який становить 19 500,00 грн (15000,00 грн - тіло кредиту, 4500,00 грн - відсотки). Крім того, просить змінити рішення в частині визначення загального розміру заборгованості та судового збору, застосувавши норми ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України щодо пропорційності судових витрат та витрат на правову допомогу, провівши перерахунок судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а висновки, викладені у ньому, не відповідають обставинам справи, а також судом порушено норми матеріального та процесуального права, не застосовано правові висновки Верховного Суду з даної категорії справ, не звернуто увагу на наявність повітряної тривоги 22 квітня 2025 року та неможливість участі у судовому засіданні.
Зазначає, що розгляд даної справи було призначено на 22.04.2025 об 11:00. Проте цього дня о 08 год. 25 хв. на території Харківської області було оголошено повітряну тривогу, яка тривала майже 12 годин безперервно. Наголошує на тому, що суд розглянув справу без її участі за відсутності відповідного клопотання.
Посилається на постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі №752/8937/24 (провадження №61-16567св24), в якій зазначено, що розгляд справи за відсутності представників сторін через повітряну тривогу свідчить про неповне та несправедливе здійснення апеляційного перегляду. З урахуванням наведеного вважає, що суд порушив її права та не відклав судове засідання на іншу дату, за наявності всіх можливих підстав.
Також відповідачка стверджує, що первісним кредитором і особами, що набули права вимоги за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, було протиправно нараховано відсотки у розмірі 36150,00 грн, що у 2,5 раза перевищують розмір отриманого кредиту та нараховані поза межами 30-денного строку, визначеного Договором, що вказує на їх протиправність.
Посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Робить висновок, що кредитний договір був укладений 23.09.2021, строком на 30 днів, тобто до 23.10.2021, а тому нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам Договору та ст.1048 ЦК України.
Просить взяти до уваги розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 23.10.2021, тобто на дату закінчення строку кредитування, заборгованість за процентами за користування кредитом становить 4500,00 грн, а тому саме вказана сума підлягає стягненню з неї як відповідачки у справі.
Звертає увагу, що умовами договору про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021 передбачено сплату комісії за надання кредиту - 1500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 % від суми кредиту, одноразово. Проте не зазначено за які саме послуги ця комісія сплачується позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій, за які позикодавцем нараховувалася комісія, позивачем не надано.
Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, згідно з якою надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Вважає, що умови Договору про нарахування позивачем одноразової комісії при видачі кредиту є нікчемними, а відтак у задоволенні цих вимог належить відмовити.
Також відповідачка заперечує проти покладення на неї витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, вказуючи, що такі витрати не підтверджені належними доказами їх фактичного понесення, а їх розмір не є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи. Вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 2000,00 грн.
Зазначає, що нею сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2393,82 грн відповідно до Закону України «Про судовий збір», який у разі задоволення апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача.
Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Ткаченко М.М., у якому вона просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення як безпідставну.
Вказує, що відповідачці було достеменно відомо про дату та час розгляду справи, що нею визнається та не заперечується. За словами відповідачки повітряна тривога почалась задовго до судового засідання, проте вона не скористалася правом на подачу клопотання про відкладення розгляду справи, а тому суд здійснив розгляд без участі сторін.
Більш того, наголошує, що відповідачка зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та мала можливість звернутися із відповідним клопотанням в електронному вигляді, перебуваючи в безпечному місці. Також звертає увагу, що відповідачка висловила свою позицію у відзиві на позовну заяву, тому вважає, що суд не порушив права відповідачки під час розгляду справи.
Зазначає, що у розрахунку заборгованості чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов Договору та за який період вона була нарахована.
Наголошує, що відповідачкою не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості за відсотками відповідно до умов Договору, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку.
Посилається на п.2.3.2 Договору, згідно з яким Розділ 2.3 Договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, і яка(і) полягає(ють) у наступному: продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно з п.1.3, п.2.3.1.1, п.2.3.1.2 Договору.
Таким чином, вважає, що сторонами було погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника.
Зауважує, що підписанням цього Договору відповідачка погодилася на зазначені умови. Отже, нею було надано згоду на автопролонгацію Договору у разі наявності заборгованості. Робить висновок, що кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного Договору.
Посилається також на п.2.4.1 Договору, відповідно до якого позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. Відповідно до п.2.4.2 Договору, якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно з п.1.3 та п.2.3 цього Договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим позичальником та передбачає настання наслідків, обумовлених розділом 4 (нарахування відсотків в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України), п.3.2.5 Договору.
Робить висновок, що прострочення зобов`язання та відповідальність за таке прострочення виникають у позичальника після дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. При цьому протягом періоду, на який пролонговано договір, позичальник має правомірно не сплачувати кредитору борг та таке користування коштами не вважається простроченням.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначає, що відповідачка не навела обґрунтування неспівмірності витрат зі складністю справи та не надала суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Наголошує, що сторонами було погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги, а заперечення відповідачки не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише її особистою думкою.
У зв`язку з викладеним представник позивача вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення виконання грошового зобов`язання, і просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву у передбачених ст. 367 ЦПК України межах, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не зовсім відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , як позичальник, отримала кошти за Договором про споживчий кредит у сумі 15000,00 грн, які були перераховані на її банківську картку, що не спростовано нею належними і допустимими доказами, не повернула їх у визначені строки разом зі сплатою відсотків, отже має заборгованість, розрахунок якої відповідачкою не спростований та права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеними Договорами факторингу.
За таких обставин суд задовольнив позов у частині стягнення заборгованості, а в частині судових витрат на правничу допомогу - з огляду на критерії реальності, розумності та співмірності - зменшив заявлену суму та стягнув 5000,00 грн, також стягнувши з відповідачки судовий збір.
Разом з тим колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідачка в апеляційній скарзі навела низку доводів, які колегія суддів перевіряє в межах, визначених ст.367 ЦПК України.

Насамперед апеляційний суд оцінює доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Так, у доводах апеляційної скарги відповідачка зазначила, що розгляд даної справи було призначено на 22.04.2025 об 11:00, проте цього дня о 08 год. 25 хв. на території Харківської області було оголошено повітряну тривогу, яка тривала майже 12 годин безперервно. Кройтору Н.А. наголосила, що суд розглянув справу без її участі за відсутності відповідного клопотання, що, на думку відповідачки, порушило її права. Проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка була належним чином повідомлена про судове засідання, призначене на 22.04.2025 об 11:00.
Як зазначила відповідачка, повітряна тривога розпочалася задовго до судового засідання, проте від неї не надходило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з цим. Вперше відповідачка заявила про це лише в доводах апеляційної скарги.
Більше того, як правильно зауважила представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, відповідачка зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС) та мала можливість звернутися із відповідним клопотанням в електронному вигляді, перебуваючи в безпечному місці. 
Крім того, згідно з вимогами ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості. Так як відповідачка зареєстрована в ЄСІТС та має свій Електронний кабінет, вона мала змогу подати клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте остання цього також не зробила.
Слід зазначити, що відповідачка висловила свою позицію у відзиві на позовну заяву, подавала клопотання та додаткові пояснення, що було враховано судом при винесенні оскаржуваного рішення.
Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка не з`явилася у підготовче судове засідання, не повідомивши причини своєї неявки. При цьому засідання, призначене на 11.03.2025 о 12:00 було відкладене за її заявою на 22.04.2025 об 11:00, проте відповідачка знову не з`явилася, жодних клопотань від неї не надходило, тому суд розглянув справу без її участі.
Таким чином, відповідачкою не надано доказів того, що вона, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, намагалася взяти участь у судовому засіданні, так само як відсутній причинний зв`язок між наявністю повітряної тривоги і неможливістю взяти участь у судовому засіданні, а тому її доводи є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги стосуються застосування норм матеріального права та підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Матеріалами справи підтверджується, що 23.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №4622604, з якого вбачається, що сторони уклали цей Договір на підставі пропозиції кредитодавця, яка розміщена в його інформаційно-телекомунікаційній системі та доступна через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений пунктом 1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній пунктом 1.2 Договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором (пункт 1.1).
Сума кредиту становить 15000,00 у валюті гривня (пункт 1.2). Кредит надається строком на 30 днів з 23.09.2021 (строк кредитування) (пункт 1.3). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 23.10.2021 (пункт 1.4). Комісія за надання кредиту становить 1500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово (п.1.5.1). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 21000,00 грн. Проценти за користування кредитом - 4500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2). Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (а.с.6-10).
Пролонгація строку кредитування визначена пунктом 2.3 кредитного договору №4622604.
Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства tengo.ua і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою, визначеною пунктом 1.5.2 Договору (пункт 2.3.1.1).
Пунктом 2.3.1.2 визначено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6 цього Договору.
Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування (пункт 2.4.1).
У разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 Договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається що ця умова Договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця (пункт 4.2).
Згідно з п.6.1 Договору, його укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Відповідно до п.6.3 Договору, приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного Договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому.
Пунктом 6.4 Договору передбачено, що укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.
Пунктом 7.1 Договору передбачено, що цей Договір набирає чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно з Правилами та відповідно до способу надання кредиту, визначеного у п.2.1 цього Договору, та діє до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Відповідно до Додатку №1 сторонами визначений Графік платежів за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021 (а.с.10, зворот).
У Додатку №2 до Договору міститься Паспорт споживчого кредиту №4622604 від 23.09.2021 (а.с.11).
На підтвердження підписання відповідачкою Договору про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021 до матеріалів позовної заяви додано довідку про ідентифікацію, згідно з якою ОСОБА_1 здійснила акцепт Договору шляхом підписання аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора «U88846», який відправлено на номер телефону НОМЕР_1 (а.с.12).
На підтвердження виконання ТОВ «МІЛОАН» зобов`язання за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, позивач надав копію платіжного доручення №57021284 від 23.09.2021 про перерахування на рахунок НОМЕР_2 коштів в сумі 15000,00 грн (а.с.12, зворот).
Також позивачем була надана відомість про щоденні нарахування та погашення за період з 23.09.2021 до 26.01.2022 (а.с.13).
Як було зазначено судом, відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 10.01.2023 утворилася заборгованість у сумі 57150,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 15000,00 грн; заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги - 18900,00 грн; заборгованості за комісією - 1500,00 грн; нараховані відсотки становлять 21750,00 грн (а.с.14-15).
26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу №26-01/202283, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 (а.с.16-18).
Відповідно до реєстру боржників за Договором факторингу №26-01/202283 від 26.01.2022, ОСОБА_1 є боржником, загальна сума заборгованості - 35400,00 грн (а.с.21).
10.01.2023 ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору про відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 (а.с.22-24).
Відповідно до реєстру боржників за Договором факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023, ОСОБА_1 є боржником, загальна сума заборгованості - 57150,00 грн (а.с.27).
В апеляційній скарзі відповідачка не оспорює укладення кредитного договору та отримання коштів за ним.
Таким чином, оскільки встановлено, що між позивачем та відповідачкою укладено Договір про споживчий кредит у формі електронного документа з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідачка ознайомилася та погодилася, то суд правомірно дійшов до висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15000,00 грн.
Щодо стягнення процентів у розмірі 36150,00 грн, які відповідачка вважає нарахованими після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне.
Як вбачається з кредитного договору №4622604 від 23.09.2021, сума кредиту становить 15000,00 у валюті гривня (пункт 1.2). Кредит надається строком на 30 днів з 23.09.2021 (строк кредитування) (пункт 1.3). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 23.10.2021 (пункт 1.4). Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 21000,00 грн (пункт 1.5). Проценти за користування кредитом - 4500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.6). Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2, 2.3 цього Договору (пункт 1.7).
Згідно з п.2.2.1 Договору, позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.п.1.5.1-1.5.2 Договору, в термін (дату), вказаний в п.1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п.1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п.1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 Договору, в сумі та на умовах, визначених п.2.3 Договору.
Пролонгація строку кредитування визначена пунктом 2.3 кредитного договору №4622604.
Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства tengo.ua і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою, визначеною пунктом 1.5.2 Договору (пункт 2.3.1.1).
Пунктом 2.3.1.2 визначено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6 цього Договору.
Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування (пункт 2.4.1).
З наведеного вбачається, що сторони у кредитному договорі погодили умови про автопролонгацію, відтак правовідносини щодо продовження строку кредитування регулюються умовами щодо порядку автопролонгації строку кредиту, які мають бути виконані належним чином відповідно до умов Договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Колегія суддів також констатує, що відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, станом на дату закінчення строку кредиту, передбаченого п.1.4 Договору (23.10.2021), у відповідачки була наявна заборгованість за кредитом, відтак згідно з п.2.3.1.2 Договору відбулася автопролонгація строку кредитування. Загальна кількість автопролонгацій за цим Договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 60 календарних днів (пункт 2.3.1.2).
З відомості про щоденні нарахування та погашення, наданої ТОВ «МІЛОАН», вбачається, що нарахування відсотків здійснювалося з 24.09.2021 по 22.12.2021. Цей період становить 90 календарних днів, а тому нарахування відсотків відбувалося у межах строків, визначених п.1.4 та п.2.3.1.2 Договору. При цьому з 24.09.2021 по 23.10.2021 (30 днів) нарахування відсотків здійснювалося відповідно до п.1.5.2 Договору за ставкою 1,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Станом на тридцятий день користування кредитом заборгованість за відсотками становила 4500,00 грн. Проте відповідачка продовжила користуватися кредитними коштами після завершення строку кредитування згідно з п.2.3.1.2 Договору, а тому відсотки продовжували нараховуватися з 24.10.2021 по 22.12.2021 (60 днів) відповідно до умов кредитного договору, та за цей період їх сума становила 14400,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом у розмірі 18900,00 грн.
Таким чином, у даному випадку судом правильно встановлено, що позивачем правомірно нараховувалися відсотки за користування кредитом за період з 24.09.2021 по 22.12.2021.
При цьому суд першої інстанції залишив поза увагою те, що після укладення Договору факторингу №26-01/202283 від 26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», продовжувалося нарахування відсотків за кредитним договором після закінчення строку його дії.
При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 40650,00 грн, яка утворилася станом на 10 січня 2023 року.
При зверненні до суду з позовом позивач надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», станом на 10.01.2023. З цього розрахунку вбачається, що відсотки за користування наданим кредитом продовжували нараховуватись поза межами строку кредитування, а саме з 26.01.2022 по 23.02.2022 та становлять 21750,00 грн за цей період.
Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.
У своїй апеляційній скарзі відповідачка доречно посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що кредитор, який набув права вимоги за Договором про споживчий кредит №4622604 від 23.09.2021, протиправно нараховував відсотки поза межами строку дії цього Договору.
Представник позивача у відзиві зазначила, що умовами кредитного договору було погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії Договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Однак, такі доводи є необґрунтованими.
Виходячи з положень п.4.2 кредитного договору, обов`язок позичальника щодо сплати процентів в порядку ст.625 ЦК України настає після відповідної вимоги кредитодавця. Така вимога, зокрема може бути відображена в особистому кабінеті позичальника чи має бути іншим чином доведена.
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.
Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).
Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).
У даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідачки відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України позивач не заявляв.
У розрахунку заборгованості, складеному ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», у рядках №6 та №7, які мають назви: «Нараховані 3 % річних за користування грошовими коштами у відповідності до ст.625 ЦК України» та «Інфляційні збитки за користування грошовими коштами у відповідності до ст.625 ЦК України» відповідно, зазначено до стягнення 0,00 грн.
З огляду на викладене суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідачки заборгованість за відсотками, нарахованими після 22.12.2021, та не застосував до спірних правовідносин зазначені правові висновки касаційного суду щодо обмеження нарахування відсотків за користування кредитом поза строком дії договору.
Розрахунок заборгованості в порядку ч.2 ст.625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв.
За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були надані, може настати відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, проте регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України та охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватися одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.
Позивач ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Як вбачається зі змісту позову, у даному випадку були заявлені до стягнення саме відсотки, розраховані за ставкою, визначеною умовами Договору за користування кредитом, а не пеня за порушення умов Договору відповідно до норми ст.625 ЦК України.
У зв`язку з цим слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення відсотків у розмірі 21750,00 грн, нарахованих ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», поза межами строку кредитування.
Разом із тим, розглядаючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо стягнення комісії за надання кредиту, апеляційний суд зазначає наступне. 
Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо неправомірності стягнення комісії за надання кредиту спростовують висновки суду.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст.11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
За п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19, провадження № 61-7416св20.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.
Тлумачення ч.1 ст.203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст.4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.
Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки нікчемним умовам кредитного договору щодо нарахування комісії і наявним у справі доказам щодо її нарахування, та не звернув уваги, що в кредитному договорі №4622604 від 23.09.2021 відповідачка своїм підписом погодила комісію за надання кредиту, проте позивач не роз`яснив за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідачки буде взята комісія за обслуговування кредиту. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості.
Враховуючи викладене, позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредиту, їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору.
Так, зазначені умови Договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, а також не визначають найменування таких послуг, а отже, фактично передбачають виключно платні послуги з обслуговування кредиту. При цьому до таких платних послуг, зокрема, слід відносити й послуги щодо надання споживачеві, на його вимогу, не частіше одного разу на місяць інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, а також надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, у тому числі інформації про платежі за цим Договором, які сплачені або підлягають сплаті, дати чи періоди сплати та умови такої сплати (за можливості зазначення відповідних умов у виписці).
Разом із тим, включення зазначених послуг до платних суперечить вимогам ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких надання таких послуг здійснюється безоплатно.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи. Виконання цього обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту є обов`язком фінансової установи за кредитним договором, такі дії, як надання фінансового інструменту або моніторинг заборгованості за кредитом, не є самостійними послугами, що замовляються та підлягають оплаті позичальником на користь фінансової установи.
Надання фінансового інструменту фактично є наданням кредиту позичальнику. Операції, такі як моніторинг заборгованості за кредитом, відповідають економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюються у межах виконання прав та обов`язків за кредитним договором. Тому такі дії фінансової установи не є послугами, які об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі №343/557/15-ц.
Крім того, у п.п.31.29 та 32.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, якщо споживач вимагає таку інформацію частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Пунктом 1.5.1 Договору встановлено комісію за надання кредиту - 1500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово, тобто фактично встановлено плату позичальника за послугу, безоплатність надання якої прямо передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
Необхідність внесення плати за надання кредиту передбачена й п.4 Паспорту споживчого кредиту, який є Додатком №2 до кредитного договору №4622604 від 23.09.2021.
При цьому з аналізу змісту зазначеного пункту Договору вбачається, що сплату відповідної комісії товариство покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь кредитодавця, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.
Враховуючи наведене, оскільки відповідачці було встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, апеляційний суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 1500,00 грн, є нікчемними.
Відтак, нарахування позивачем заборгованості за комісією за кредитним договором №4622604 від 23.09.2021 у розмірі 1500,00 грн є безпідставними, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Виходячи з наведеного та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення щодо спору про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими поза межами строку дії Договору, та комісією, не виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості такого рішення, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідачка у своїй апеляційній скарзі також просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача не просила про збільшення розміру стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» у додатках до позову надано: копію договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023, копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс», затвердженого Рішенням Загальних зборів №01-11/2023 від 01.11.2023, заявку на надання юридичної допомоги №441 від 26.04.2024, витяг з акта №3 про надання правничої допомоги від 03.04.2024 та платіжну інструкцію №043338000 від 10.05.2024 (а.с.31-35).
Згідно із заявкою на надання юридичної допомоги №441 від 26.04.2024 та витягом з акта №3 про надання правничої допомоги від 03.04.2024, АО «Лігал Ассістанс» були надані правові (юридичні) послуги з супроводу примусового стягнення заборгованості, а саме: надання усної консультації з вивченням документів - 2 години (загальна вартість - 4000,00 грн); підготовка пропозицій - 1 година (загальна вартість - 1000 грн); складання позовної заяви про стягнення боргу та подача суду - 4 години (загальна вартість - 12000,00 грн), загальна сума - 17000,00 грн.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачкою було заявлено клопотання про зменшення судових витрат. 
Судом першої інстанції було зменшено суму до стягнення за витратами на правову допомогу з 17000,00 грн до 5000,00 грн, проте зважаючи на те, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а матеріали справи не містять значного обсягу документів, на дослідження й збирання яких адвокат мав би витратити істотний час; зазначений спір для кваліфікованого юриста є справою незначної складності; судова практика у спорах такої категорії є сталою, а спірні правовідносини не потребують застосування значної кількості нормативно-правових актів, то колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги відповідачки у цій частині та зменшити розмір витрат на правничу допомогу, керуючись критеріями співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності та обсягу фактично виконаної адвокатом роботи, і стягнути з відповідачки 3000,00 грн.
Відтак, колегія суддів також вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відтак, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 21750,00 грн та суми заборгованості за комісією у розмірі 1500,00 - зміні.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позову позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн (а.с.1).
За подання апеляційної скарги відповідачкою сплачено судовий збір у сумі 2393,82 грн (а.с.208).
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено на 59,32 %, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений у суді першої інстанції, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 3028,00 грн ? 59,32 % = 1796,21 грн.
Разом з тим, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено на 40,68 %, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до частини, у якій у позові відмовлено, а саме: 2393,82 грн. ? 40,68 % = 973,81 грн.
З урахуванням викладеного та застосовуючи взаємозалік судових витрат, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: 1796,21 ? 973,81 = 822,40 грн судового збору.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 квітня 2025 року змінити.
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 21750 (двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят) грн 00 грн та за комісією за надання кредиту згідно з кредитним договором №4622604 від 23.09.2021 у сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп. відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованості за тілом кредиту у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп. та заборгованості за відсотками у сумі 18900 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот) грн 00 коп. - залишити без змін.
Зменшити суму витрат на правову допомогу, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 3000 (три тисячі) грн 00 коп.
Перерозподілити судові витрати, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 822 (вісімсот двадцять дві) грн 40 коп. компенсації сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 01 квітня 2026 року.

Головуючий - 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.