ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 701/88/26		
Провадження № 22-ц/821/796/26		
Категорія: на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря - Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Маньківської райдержадміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Киричук Галини Миколаївни на ухвалу Маньківського районного суду Черкаської області від 30 січня 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Маньківської райдержадміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення (перебування фізичної особи на утриманні), 

в с т а н о в и в :

30.01.2026 представник ОСОБА_1 – адвокат Киричук Г. М. звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні його батька ОСОБА_1 .
Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 30.01.2026 у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (перебування фізичної особи на утриманні) відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві створює правову підставу для пред`явлення особами зазначеними у ч. 1 ст. 165 СК України позову про позбавлення матері ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_2 .
Суд вважав, що є спір про право, який вирішується в позовному провадженні, а відтак у відкритті провадження слід відмовити.
Не погоджуючись з ухвалою суду від 30.01.2026, представник ОСОБА_1 – адвокат Киричук Г. М. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Маньківського районного суду Черкаської області від 30.01.2026 та направити матеріали справи для відкриття провадження та розгляду заяви в порядку окремого провадження до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом звернення є виключно встановлення юридичного факту перебування дитини на утриманні батька. Сам по собі факт перебування на утриманні не вирішує питання про обсяг батьківських прав матері та не тягне автоматичного позбавлення таких прав. 
Позбавлення батьківських прав є самостійною категорією спорів, що вирішується в позовному провадженні за наявності передбачених законом підстав і з урахуванням принципу найкращих інтересів дитини. Ототожнення можливих гіпотетичних правових наслідків із наявністю спору про право суперечить правовій природі окремого провадження.
Вказує, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених вимог та зробив висновок про можливі майбутні процесуальні дії сторін, що не може бути підставою для відмови у відкритті провадження.
Зі змісту поданої заяви спір про право не вбачається. Судом не встановлено, що між сторонами вже існує спір щодо прав та обов`язків відносно дитини, який підлягає розгляду в позовному провадженні.
Вважає, що судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у відкритті провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заявник та заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 – адвокат Киричук Г. М. звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт перебування неповнолітнього сина ОСОБА_2 на утриманні його батька ОСОБА_1 .
Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маньківського районного управління юстиції у Черкаській області від 04.10.2011 (а.с. 23).
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 01.10.2025 у справі № 701/830/25 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 28).
Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що є спір про право, який вирішується в позовному провадженні.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи визначено ч. 1 ст. 315 ЦПК України, який не є вичерпним. Так, згідно з ч. 2 даної статті ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.
Отже, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Частиною 4 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Звертаючись із заявою про встановлення факту перебування сина на утриманні батька, представник заявника зазначала мету встановлення такого факту – для реалізації прав заявника та його законних інтересів, а також прав та інтересів дитини, передбачених чинним законодавством України.
В апеляційній скарзі представник скаржника вказує, що факт перебування на утриманні не вирішує питання про обсяг батьківських прав матері та не тягне автоматичного позбавлення таких прав, та жодним чином не свідчить про наявність спору.
Проте, на думку колегії суддів, встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини. 
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Згідно ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
Так, в ч. 2 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Вказана норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Частиною 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22).
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дітей у позовному провадженні (див.: постанову Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 363/4834/23 (провадження № 61-7565св24)).
З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема спору щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Доведення факту утримання дитини батьком, стосується зміни обсягу сімейних прав та обов`язків, що безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц вказано, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві має преюдиціальний характер та нерозривно пов`язаний з самим правовим наслідком його встановлення позбавленням батьківських прав, що в свою чергу є спором, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
При цьому суд першої інстанції роз`яснив, що заявник має право подати позов на загальних підставах.
Отже, вказане вище виключає розгляд справи в порядку окремого провадження та підтверджує висновки суду першої інстанції, що існує спір про право, адже заявлені у цій справі заявником вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків інших осіб.
Відтак, доводи представника скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених вимог та зробив висновок про можливі майбутні процесуальні дії сторін, не спростовують правильного висновку суду першої інстанції та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала Маньківського районного суду Черкаської області від 30.01.2026 є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Киричук Галини Миколаївни – залишити без задоволення.
Ухвалу Маньківського районного суду Черкаської області від 30 січня 2026 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков