Справа № 939/3422/25

РІШЕННЯ
Іменем України

12 лютого 2026 року	селище Бородянка	

Бородянський районний суд Київської області в складі головуючого – судді Стасенка Г.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 05 листопада 2024 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики (розписки), за умовами якого відповідач 05 лютого 2025 року отримав від позивача як позику грошові кошти у розмірі 50000 грн, які зобов`язувався повернути до 05 травня 2025 року. Пізніше, 09 травня 2025 року відповідач отримав від позивача як позику ще грошові кошти в розмірі 57000 гривень. Таким чином відповідачем отримано позику в загальному розмірі 107000 гривень. 17 жовтня 2025 року відповідачу надіслано вимогу про сплату грошових коштів. Оскільки позика відповідачем йому до цього часу не повернута, просив стягнути з нього заборгованість за договором позики у розмірі 107000 грн та відшкодувати понесені судові витрати.
08 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. У встановлені судом строки, в тому числі додаткові строки, надані у зв`язку з неотриманням копії ухвали, відповідач відзив на позов не подав.
Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 договору позики, відповідач 05 лютого 2025 року отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 50000 грн, які зобов`язувався повернути до 05 травня 2025 року, що підтверджується копією розписки від 05 лютого 2025 року (а.с. 6).
09 травня 2025 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 ще 57000 грн, які зобов`язувався повернути до 10 серпня 2025 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7).
17 жовтня 2025 року відповідачу направлений лист-вимога про повернення отриманої позики у повному обсязі, але, як убачається з позовної заяви, вказана вимога відповідачем проігнорована (а.с. 10). 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.
Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з положеннями ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Враховуючи викладене, оскільки зобов`язання за договором позики відповідачем не виконані, кошти позикодавцеві не повернуті, то суд, задовольняючи позов, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у заявленому позивачем розмірі 107000 гривень. 
Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат суд зважає на таке.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 01/05 від 01 травня 2025 року з додатком №1, копію додаткової угоди до вказаного договору від 20 жовтня 2025 року, копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки за надання правової допомоги (а.с. 13-18), відповідно до яких витрати, понесені позивачем на правничу допомогу, складають 12000 гривень. 
Однак, з огляду на складність справи і якість позовної заяви та виконані адвокатом роботи, ціну позову, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про необхідність стягнення таких витрат у розмірі 6000 гривень.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування сплаченого судового збору 968 грн 96 копійок. 
Керуючись ст. 526, 527, 530, 625, 629, 1046,1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 107000 (сто сім тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок та на відшкодування витрат на правничу допомогу 6000 (шість тисяч) гривень.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя	Геннадій СТАСЕНКО