П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2026 року 
м. Рівне
Справа № 569/8571/25
Провадження № 22-ц/4815/197/26
Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Боймиструк С.В., судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2025 року у за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в :
Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26.02.2023 в м. Рівне мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 .
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 12.05.2023 у справі 569/4378/23, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Згідно рахунку СТО на оплату № 5 від 14.03.2023 року та Акту надання послуг № 8 від 01.05.2023 року, Видаткової накладної № 7 від 01.05.2023 року вартість відновлювального ремонту а/м BMW 520, д.р.н. НОМЕР_2 складає 113 057,00 грн.
На підставі заяви Страхувальника ПрАт «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 113 057,00 грн.
Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2282003-1 від 15.03.2023 р. та платіжною інструкцією № 11204 від 15.03.2023 р.
Позивач, посилаючись на норми права, що містяться в ст. ст. 528, 979, 1166, 1194 ЦК України, вважає, що після виплати страхового відшкодування у Позивача виникло право вимоги до винної особи щодо відшкодування завданої шкоди у розмірі 113057,00 грн.
Відповідно до інформації, отриманої із ЄЦБД МТСБУ стало відомо, що цивільна відповідальність особи, винної в скоєнні ДТП на момент настання страхової події була застрахована в ПрАт "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" за договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 212350518, за яким ліміт за шкоду, заподіяну майну, становить 160 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.
ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" з заявою на виплату страхового відшкодування.
При здійсненні страхового відшкодування за Полісом ЕР 212350518 ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" цілком правомірно урахувало знос, що становить 0,70. Підставою для застосування зносу є пункт 7.38 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних 13», оскільки строк експлуатації автомобіля більше 7 років, та здійснило страхове відшкодування в сумі 46 517,10 грн., що підтверджується довідкою-підтвердження надходження коштів. На підтвердження чого ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" надіслало розрахунок суми страхового відшкодування.
Також, ПрАт «СК «ВУСО» звернулося до ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» для визначення коефіцієнта фізичного зносу автомобіля BMW 520, д.р.н. НОМЕР_3 . Відповідно до Звіту про визначення коефіцієнта фізичного зносу колісного транспортного засобу № 34423 від 11.04.2023 р. коефіцієнт фізичного зносу (Ез) автомобіля BMW 520, д.р.н. НОМЕР_4 , дорівнює 0,70.
Разом з тим, відповідно ст. ст. 1166, 1187 ЦК України обов?язок по відшкодуванню в повному обсязі завданої внаслідок ДТП шкоди покладається на винну особу.
Таким чином, позивач, посилаючись на норми права, що містяться в ст. ст. 528, 979, 1166, 1194 ЦК України, просить стягнути з відповідача завдану шкоду в розмірі 66539, 90 грн. та судовий збір в розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 66 539,90 грн (шістдесят шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) гривень вісімдесят п`ять копійок).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Страховакомпанія "ВУСО" 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень) витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій вказує на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства, які регулюють правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду щодо розмежування відповідальності страховика і страхувальника.
Апелянт наголошує, що його цивільно-правова відповідальність як власника транспортного засобу була застрахована, а розмір шкоди, відшкодованої позивачем потерпілому, не перевищує ліміту відповідальності страховика. За таких обставин обов`язок із відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається саме на страховика, а не на страхувальника, тоді як покладення такого обов`язку на відповідача суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Крім того, скаржник зазначає, що право зворотної вимоги (регресу) до особи, відповідальність якої застрахована, виникає виключно у випадках, прямо передбачених законом. У даній справі такі підстави відсутні, оскільки позивачем не доведено наявності обставин, визначених законом як підстави для пред`явлення регресної вимоги до водія або страхувальника. Сам по собі факт недостатності виплати іншим страховиком не є підставою для покладення відповідальності на відповідача.
Також апелянт вказує, що у спірних правовідносинах належним відповідачем у межах страхового відшкодування є страховик, який застрахував цивільно-правову відповідальність відповідача, однак останнього не було залучено до участі у справі ні як співвідповідача, ні як третьої особи, що є істотним порушенням норм процесуального права та самостійною підставою для скасування рішення.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та безпідставно поклав обов`язок з відшкодування шкоди на відповідача, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає, оскільки розгляд справи в апеляційному суді призначений в письмовому провадженні, без виклику сторін згідно ст. 369 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 26.02.2023 в м. Рівне мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля BMW 520, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 . 
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 12.05.2023 у справі 569/4378/23, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Відповідно до рахунку СТО на оплату № 5 від 14.03.2023 року та Акту надання послуг № 8 від 01.05.2023 року, та Видаткової накладної № 7 від 01.05.2023 року вартість відновлювального ремонту а/м BMW 520, д.р.н. НОМЕР_2 складає 113 057,00 грн.
Відповідно до ст. 102 Закону України «Про страхування», умов Договору, на підставі заяви Страхувальника ПрАт «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 113 057,00 грн.
Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2282003-1 від 15.03.2023 р. та платіжною інструкцією № 11204 від 15.03.2023 р.
При здійсненні страхового відшкодування за Полісом ЕР 212350518 ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" урахувало знос, що становить 0,70. Підставою для застосування зносу є пункт 7.38 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних Т3», оскільки строк експлуатації автомобіля більше 7 років, та здійснило страхове відшкодування в сумі 46 517,10 грн., що підтверджується довідкою-підтвердження надходження коштів.
ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» для визначення коефіцієнта фізичного зносу автомобіля ВМ 520, д.р.н. НОМЕР_5 . Відповідно до Звіту про визначення коефіцієнта фізичного зносу колісного транспортного засобу № 34423 від 11.04.2023 р. коєфіцієнта фізичного зносу (В3) автомобіля ВМ 520, д.р.н. НОМЕР_6 , дорівнює 0,70.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).
Стаття 108 Закону України "Про страхування" передбачає, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика (Велика Палата Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).
За встановленими обставинами справи позивач, як страховик потерпілого, виплатило 113057,00 грн. страхового відшкодування за ремонт пошкодженого автомобіля.
Таким чином, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 108 Закону України "Про страхування" до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду.

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).
Як вбачається з матеріалів справи цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована згідно Закону України № 1961-IV.

За змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону України № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2025 року у справі 161/3803/24 колегія суддів вказувала, що у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Як встановлено вище, страховиком відповідача було відшкодовано 46517,10 грн., що зумовлено законодавчими обмеженнями, а саме коефіцієнтом фізичного зносу.
Зважаючи на встановлені обставини, викладені норми та судову практику, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що різниця між фактичним розміром завданої шкоди та між сумою страхового відшкодування за полісом ЕР 212350518 не покривається обсягом цивільно-правової відповідальності страховика відповідача, відтак така підлягає стягненню з завдавача шкоди ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" в розмірі 66539,90 грн (113057 грн. – 46517,10 грн. = 66539,90 грн.).
Розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що у межах страхового відшкодування відповідальність за завдану шкоду несе виключно страховик, а не особа, яка її завдала, є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права.
Як убачається з установлених обставин справи, страховиком відповідача здійснено виплату страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу, що відповідає вимогам спеціального законодавства. Водночас фактичний розмір шкоди, визначений виходячи з вартості відновлювального ремонту без урахування зносу, перевищує суму виплаченого страхового відшкодування.
За таких обставин різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою не входить до обсягу відповідальності страховика, оскільки обмеження щодо врахування зносу прямо передбачені законом, а тому підлягає відшкодуванню особою, яка завдала шкоди, відповідно до положень статті 1194 ЦК України.
Посилання апелянта на відсутність підстав для пред`явлення до нього вимог, як до завдавача шкоди, також є безпідставними, оскільки у спірних правовідносинах має місце не регрес у розумінні статті 38 Закону України № 1961-IV, а перехід до позивача права вимоги (суброгація) відповідно до статті 993 ЦК України. Такий перехід права вимоги відбувається у межах фактичних витрат страховика та не залежить від наявності підстав, передбачених для регресних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного визначення відповідача у справі та незалучення страховика як співвідповідача або третьої особи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки предметом позову є стягнення саме різниці між фактичним розміром шкоди та сумою страхового відшкодування, яка не покривається страховиком і підлягає відшкодуванню безпосередньо завдавачем шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції, однак не містять посилань на обставини чи докази, які б спростовували встановлені судом факти або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.