ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/4384/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Бакуліної С. В., Мамалуя О. О.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Балаца С. В.
від 01 вересня 2025 року
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Євсікова О. О., Корсака В. А., Алданової С. О.
від 22 грудня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 
до Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_2 ,
2) ОСОБА_3 ,
про визнання недійсним та скасування наказу,

за участю представників:
від позивача: не з`явилися
від відповідача: Раєцький А. О.
від третьої особи-1: не з`явилися
від третьої особи-2: Король Д. В.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" про визнання недійсним та скасування наказу Президента Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" № 5 від 15 вересня 2022 року «Про поновлення на посаді».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ був виданий неуповноваженою особою - ОСОБА_3 , який станом на дату видачі наказу не займав виборну посаду Президента Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України".
Господарський суд міста Києва ухвалою від 29 квітня 2024 року прийняв цей позов до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/4384/24, а ухвалою від 15 липня 2024 року залучив до участі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
18 червня 2025 року до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив вилучити позовну вимогу про скасування спірного наказу і вважати позовні вимоги у справі № 910/4384/24 викладеними у такій редакції: «визнати недійсним наказ № 5 Президента Громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» «Про поновлення на посаді» від 15 вересня 2022 року» (3-й том справи, а.с. 104, 105)
Господарський суд міста Києва у підготовчому засіданні протокольною ухвалою від 23 червня 2025 року постановив прийняти заяву позивача про зміну предмету позову (4-й том справи, а.с. 132 - 136).
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Згідно з пунктом 1.1. статуту Громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» (далі по тексту - статут) (тут і далі по тексту в редакції від 02 листопада 2016 року) Громадська організація «Федерація велосипедного спорту України» (далі по тексту - Федерація) є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців в досягненні мети і завдань, передбачених цим статутом.
Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі статутом (пункт 1.2. статуту).
Відповідно до пункту 5.1. статуту органами управління Федерації є: Конференція; Президія; Президент; Перший віце-президент; Дирекція; Ревізійна комісія. 
Президент Федерації очолює Федерацію в період між Конференціями і здійснює поточне керівництво всіма напрямками її діяльності протягом строку, встановленого цим статутом, та відповідно до своїх повноважень (підпункт 5.4.1. пункту 5.4. статуту).
За змістом підпункту 5.4.6. пункту 5.4. статуту Президент Федерації має невід`ємну сукупність прав та обов`язків, зокрема здійснює керівництво діяльністю Федерації; підписує офіційну документацію від імені Федерації; видає накази, розпорядження, інструкції та інші документи, обов`язкові для виконання; призначає на посаду Генерального секретаря Федерації; вирішує інші питання поточної діяльності Федерації. 
20 липня 2018 року Конференція Федерації велосипедного спорту України на позачерговому засіданні прийняла рішення, оформлене протоколом № 7, про обрання на посаду президента Федерації ОСОБА_3 терміном на 4 роки, обрання на посаду першого віце-президента Федерації ОСОБА_1
20 серпня 2019 року Конференція Федерації на позачерговому засіданні прийняла рішення, оформлене протоколом № 3, про визнання роботи ОСОБА_3 як президента Федерації незадовільною та про припинення його повноважень з 20 серпня 2019 року відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України; про обрання Президентом Федерації ОСОБА_1 з 21 серпня 2019 року на громадських засадах.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 22 вересня 2020 року у справі № 757/230/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, задовольнив позов ОСОБА_3 : визнав неправомірним та скасував рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20 серпня 2019 року, оформлене протоколом № 3.
На підставі цих ухвалених у справі № 757/230/20-ц судових рішень 27 червня 2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесенні зміни до відомостей про керівника Федерації (реєстраційний запис № 1000709950013020930), тобто був в реєстрі був відновлений запис про ОСОБА_3 як Президента Федерації. 
Верховний Суд постановою від 25 січня 2023 року у справі № 757/230/20-ц скасував рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, закрив провадження у справі, роз`яснив, що розгляд справи відноситься до юрисдикції господарського суду, а ухвалою від 15 лютого 2023 року передав справу № 757/230/20-ц до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Господарський суд міста Києва рішенням від 25 липня 2023 року у справі № 757/230/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 листопада 2023 року, відмовив у задоволенні позову повністю, а Верховний Суд постановою від 04 квітня 2024 року залишив без змін зазначені постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 листопада 2023 року та рішення Господарського суду міста Києва від 25 липня 2023 року.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 11 вересня 2020 року у справі № 757/9647/20-ц за позовом ОСОБА_2 до Федерації про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі позовні вимоги задовольнив частково та, зокрема, визнав наказ № 20/09/19 від 20 вересня 2019 року про звільнення ОСОБА_2 з посади генерального секретаря Федерації протиправним та поновив ОСОБА_2 на вказаній посаді. 
Зазначене рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року у справі № 757/9647/20-ц набрало законної сили 27 липня 2022 року. 
15 вересня 2022 року ОСОБА_3 як Президент Федерації на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року у справі № 757/9647/20-ц видав наказ № 5 про поновлення ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря Федерації з 11 вересня 2020 року. 
19 квітня 2023 року Президент Федерації ОСОБА_1 видав наказ № 4, яким припинив повноваження ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря Федерації з 19 квітня 2023 року та призначив на цю посаду ОСОБА_4 з 20 квітня 2023 року. 
10 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України", в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, що надійшла до Господарського суду міста Києва 18 червня 2025 року та була прийнята судом в підготовчому засіданні 23 червня 2025 року, просив визнати недійсним наказ № 5 Президента Громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» «Про поновлення на посаді» від 15 вересня 2022 року».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ не відповідає вимогам законодавства України та статуту Федерації, оскільки був виданий неуповноваженою особою - ОСОБА_3 , який станом на дату видачі наказу не займав виборну посаду Президента Федерації велосипедного спорту України, спірний наказ порушує право позивача ( ОСОБА_1 ) на управління Федерацією, як особи, котра займала посаду Президента Федерації станом на дату видачі спірного наказу.
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого господарського та постанови суду апеляційної інстанції.
Господарський суд міста Києва рішенням від 01 вересня 2025 року у справі № 910/4384/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 грудня 2025 року, у задоволенні позову відмовив повністю.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- спірний наказ був виданий президентом Федерації ОСОБА_3 , який згідно з відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на дату видачі спірного наказу був керівником Федерації, а відомості із зазначеного реєстру є достатніми доказами наявності повноважень в особи діяти від імені юридичної особи; 
- позивач не довів факту порушення його прав та / або інтересів спірним наказом, не довів факту свого перебування на посаді керівника Федерації станом на дату видачі спірного наказу, не зазначив, яким чином визнання спірного наказу недійсним відновить його права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до суду;
- спірний наказ був виданий не в порядку реалізації повноважень президента Федерації про призначення генерального секретаря Федерації, а в порядку виконання судового рішення у справі № 757/9647/20-ц; визнання такого наказу недійсним призведе до фактичного повороту виконання рішення у справі № 757/9647/20-ц в позапроцесуальний спосіб.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - ОСОБА_1 просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01 вересня 2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 грудня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункти 1 та 4 частини другої статті 287, пункти 1 та 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанції 
1) неправильно застосували частину другу статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» щодо недостовірності відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 910/6213/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 910/14396/22 та від 15 жовтня 2025 року у справі № 910/11743/22;
- не врахували висновок Верховного Суду викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, про те, що скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення;
- не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20, про те, що правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень;
2) не дослідили зібрані у справі докази та не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі, а саме: не встановили, хто фактично здійснював управління Федерацією станом на дату видачі спірного наказу; надали перевагу одному доказу - витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб а не дослідили інші наявні в матеріалах справи докази, зокрема протокол позачергової Конференції Федерації № 7 від 20 липня 2018 року про обрання ОСОБА_1 на посаду першого віце-президента Федерації, протокол позачергової Конференції Федерації № 3 від 20 серпня 2019 року про обрання ОСОБА_1 на посаду Президента Федерації з 21 серпня 2019 року, рішення UCI від 04 вересня 2020 року з перекладом та лист UCI від 14 вересня 2022 року з перекладом про відсторонення ОСОБА_3 від управління Федерацією до 2023 року; фактичні обставини, встановлені в інших судових справах № 910/6213/23, № 910/14396/22, № 910/14453/22, не надали оцінку кожному доказу окремо, в порушення частини другої статті 86 Господарського процесуального кодексу України не оцінили вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в порушення пунктів 2 - 5 частини четвертої статті 238, частини третьої статті 282 Господарського процесуального кодексу України не навели в оскаржуваних судових рішеннях мотивів відхилення цих доказів.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Третя особа-2 - ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу зазначає про те, що касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю, оскільки скаржник послався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, що були зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах та є нерелевантними для цієї справи, а доводи скаржника, наведені в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1 та 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, зводяться до необхідності встановлення обставин справи, оцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Відповідач - Громадська організація "Федерація велосипедного спорту України" у відзиві на касаційну скаргу підтримує касаційну скаргу позивача та просить її задовольнити. 
Третя особа-1 відзив на касаційну скаргу позивача не надала.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, обговоривши доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, доводи третьої особи-2 та відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування та дотримання господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин першої та другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. 
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" про визнання недійсним наказу Президента Громадської організації "Федерація велосипедного спорту України" № 5 від 15 вересня 2022 року «Про поновлення на посаді», послався на те, що спірний наказ був виданий ОСОБА_3 , який станом на дату видачі наказу не займав виборну посаду Президента Федерації та не мав повноважень на видачу спірного наказу, а наказ порушує право позивача на управління Федерацією, як особи, яка станом на дату видачі спірного наказу займала посаду Президента Федерації.
Господарський суд міста Києва, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що спірний наказ був виданий в порядку виконання судового рішення і визнання його недійсним призведе до фактичного повороту виконання судового рішення в позапроцесуальний спосіб, а позивач не довів факту порушення його прав та / або інтересів спірним наказом, не зазначив, які саме його права чи інтереси порушені спірним наказом та можуть бути поновлені в судовому порядку.
Суд апеляційної інстанції погодився з цими висновками місцевого господарського суду та додатково зазначив про те, що спірний наказ був виданий уповноваженою особою: президентом Федерації ОСОБА_3, повноваження якого як керівника Федерації станом на дату видачі спірного наказу підтверджувалися відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які (відомості із зазначеного реєстру) є достатніми доказами наявності повноважень у особи діяти від імені юридичної особи.
Однак, Верховний Суд зазначає про те, що ці висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, зроблені з неправильним застосуванням та з порушенням норм матеріального і процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, без належного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та без встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.
Як вбачається з оскаржуваного рішення у цій справі місцевий господарський суд дійшовши висновку про не доведення позивачем факту порушення його прав та / або інтересів спірним наказом, взагалі не досліджував обставини, наведені позивачем в обґрунтування підстав позову, а саме: обставини відсутності у особи, яка видала спірний наказ, повноважень на його видачу. 
Місцевий господарський суд не встановив з достовірністю обставини того, чи мав ОСОБА_3 станом на дату видачі спірного наказу повноваження керівника Федерації, а обмежився лише висновком про те, що спірний наказ був виданий не в порядку реалізації повноважень Президента Федерації про призначення генерального секретаря Федерації, а в порядку виконання судового рішення. 
Однак, місцевий господарський суд не врахував те, що видача наказів, пов`язаних з діяльністю юридичної особи, у тому числі і на виконання судового рішення, є дією, яку керівник юридичної особи вчиняє в межах своїх повноважень, а за змістом положень статуту Федерації до компетенції Президента Федерації належить вирішення питання призначення на посаду Генерального секретаря Федерації, а також вирішення інших питань поточної діяльності Федерації, у межах яких вирішується і питання поновлення особи на певній посаді згідно з судовим рішенням. 
Місцевий господарський суд залишив поза увагою доводи позивача про те, що спірний наказ порушує його право на управління Федерацією, як особи, яка станом на дату видачі спірного наказу займала посаду Президента Федерації, не дослідив їх та взагалі не досліджував і не встановлював обставини, які були наведені позивачем в якості підстав позову, а саме: обставини видачі спірного наказу неуповноваженою особою та обставини відсутності у ОСОБА_3 повноважень Президента Федерації станом на дату видачі спірного наказу.
Натомість, як вбачається з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дослідив ці обставини та дійшов висновку про те, що спірний наказ був виданий уповноваженою особою: Президентом Федерації ОСОБА_3, повноваження якого як керівника Федерації станом на дату видачі спірного наказу підтверджувалися відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які (відомості із зазначеного реєстру) є достатніми доказами наявності повноважень у особи діяти від імені юридичної особи.
Однак, Верховний Суд погоджується з доводами позивача, наведеними у касаційній скарзі, про те, що ці висновки були зроблені судом апеляційної інстанції з неправильним застосуванням частини п`ятої статті 89 Цивільного кодексу України у сукупності зі статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» щодо недостовірності відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладених у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 910/6213/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 910/14396/22 та від 15 жовтня 2025 року у справі № 910/11743/22 та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц.
Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.
Стаття 97 Цивільного кодексу України визначає, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.
Згідно зі статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.
Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.
Згідно зі сталою правовою позицією Верховного Суду, у разі якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 910/10984/18, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15).
Отже, відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, внесені на підставі судових рішень, що були скасовані, є недостовірними. Такий висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 89 Цивільного кодексу України у сукупності зі статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» викладений у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 910/6213/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 910/14396/22 та від 15 жовтня 2025 року у справі № 910/11743/22, на які обґрунтовано послався позивач у касаційній скарзі. При цьому, Верховний Суд враховує те, що цей висновок Верховного Суду був зроблений за результатом аналізу наведених норм права та з урахуванням сталої правової позиції Верховного Суду про те, що скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, з огляду на що зазначає про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 910/6213/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 910/14396/22 правових висновків, які б підлягали врахуванню у цій справі, що розглядається. 
Як встановили суди попередніх інстанцій станом на 15 вересня 2022 року - дату видачі спірного наказу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо Громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» містилися відомості про те, що керівником (Президентом) Федерації є ОСОБА_3 Ці відомості були внесені до зазначеного реєстру на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі № 757/230/20-ц, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року. Однак, у подальшому ці судові рішення були скасовані згідно з постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 757/230/20-ц. 
Однак, встановивши ці фактичні обставини, суди попередніх інстанцій не застосували при вирішенні спору у цій справі положення частини п`ятої статті 89 Цивільного кодексу України у сукупності зі статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», які підлягають застосуванню, в порушення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України не врахували зазначені вище висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права та не встановили з достовірністю чи були наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб станом на 15 вересня 2022 року - дату видачі спірного наказу відомості про керівника Федерації недостовірними в розумінні частини другої 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», чи знали або могли знати треті особи у цій справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що ці відомості є недостовірними та чи можуть ці особи посилатися на зазначені відомості в реєстрі як на достовірні. 
З огляду на викладене висновок суду апеляційної інстанції про те, що наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб станом на 15 вересня 2022 року відомості про керівника Федерації є достатніми доказами наявності у ОСОБА_3 повноважень діяти від імені Федерації та, зокрема видавати спірний наказ, є передчасними. Як наслідок передчасними є і висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів факту порушення його прав та / або інтересів спірним наказом та факту свого перебування на посаді керівника Федерації станом на дату видачі спірного наказу. 
Отже, суди попередніх інстанцій не дослідили у повному обсязі зібрані у справі докази та не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі, а саме: не встановили, хто фактично здійснював управління Федерацією станом на дату видачі спірного наказу.
Суд апеляційної інстанції зробив висновок у справі про видачу спірного наказу уповноваженою особою фактично на підставі одного доказу - витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та не дослідив інші наявні в матеріалах справи докази, зокрема протокол позачергової Конференції Федерації № 7 від 20 липня 2018 року про обрання ОСОБА_1 на посаду першого віце-президента Федерації, протокол позачергової Конференції Федерації № 3 від 20 серпня 2019 року про обрання ОСОБА_1 на посаду Президента Федерації з 21 серпня 2019 року, рішення UCI від 04 вересня 2020 року з перекладом та лист UCI від 14 вересня 2022 року з перекладом про відсторонення ОСОБА_3 від управління Федерацією до 2023 року; не врахував фактичні обставини, встановлені в інших судових справах № 910/6213/23, № 910/14396/22, № 910/14453/22, про що обґрунтовано зазначив позивач у касаційній скарзі. Місцевий господарський суд при розгляді справи також залишив ці докази та обставини поза увагою.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що висновок суду апеляційної інстанції про заявлення позивачем у цій справі альтернативних вимог (про визнання та скасування наказу) є помилковим, оскільки є наслідком неналежного дослідження та вивчення судом апеляційної інстанції матеріалів справи. Суд апеляційної інстанції, зазначивши про те, що позивач не подавав до суду першої інстанції заяв про зміну чи уточнення позовних вимог, залишив поза увагою те, що 18 червня 2025 року до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просив вилучити позовну вимогу про скасування спірного наказу і вважати позовною вимогою у цій справі лише вимогу про визнання недійсним наказу Президента Громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» «Про поновлення на посаді» № 5 від 15 вересня 2022 року» (3-й том справи, а.с. 104, 105), а Господарський суд міста Києва в підготовчому засіданні протокольною ухвалою від 23 червня 2025 року постановив прийняти заяву позивача про зміну предмету позову (4-й том справи, а.с. 132 - 136).
Отже, висновки суду апеляційної інстанції про неефективність обраного позивачем способу захисту у вигляді заявленої вимоги про скасування спірного наказу не відповідають фактичним процесуальним обставинам справи, оскільки позивач змінив предмет позову в суді першої інстанції і така зміна була прийнята місцевим господарським судом.
Відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Встановлення зазначених вище обставин, оцінка доказів виходить за межі розгляду справи в суді касаційної інстанції та є підставою для скасування оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду у цій справі з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували та порушили норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору у цій справі, враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 01 вересня 2025 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 22 грудня 2025 року підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
9. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Враховуючи те, що оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01 вересня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 грудня 2025 року у справі № 910/4384/24 скасувати.
3. Справу № 910/4384/24 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді С. Бакуліна

О. Мамалуй