ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/24908/24 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Василенка Я.М.,
Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» виходячи з вислуги років 27 років 11 місяців 04 дні та виплатити заборгованість з 25.09.2023;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та перерахувати з 25.09.2023 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» виходячи з вислуги років 27 років 11 місяців 04 дні та виплатити заборгованість з 25.09.2023.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області позивачу призначено пенсію, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Ураховуючи наявність вислуги років, необхідної для призначення пенсії позивач звернувся до відповідача про призначення пенсії згідно п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Проте, ГУПФ України у Київській області повідомило позивача про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 12 Закону № 2262, у зв`язку із відсутністю необхідної календарної вислуги років на момент звільнення зі служби. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 протиправною.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити з 25.09.2023 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
В решті задоволення позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у письмовому провадженні на 25.02.2026.
07.10.2025, під № 27152 до суду від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2026 призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 18.03.2026. Продовжено строк розгляду апеляційної скарги.
У судове засідання сторони не з`явились, з огляду на що, судом продовжено розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.
У відповідь на запит суду, 07.04.2026, під № 12078 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України та звільнений з 10.12.2007, згідно наказу МВС України № 1625 о/с. 
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області позивачу призначено пенсію, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». 
Ураховуючи наявність вислуги років, необхідної для призначення пенсії, позивач звернувся до відповідача про призначення пенсії, згідно п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». 
Проте, ГУПФ України у Київській області повідомило позивача про те, що позивач перебуває на обліку та отримує пенсію за Законом № 2262-ХІІ з урахуванням загальної вислуги - 27 років (календарних - 20 років).
З такою відмовою відповідача у призначені пенсії позивач не погоджується та вважає її незаконною.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що для призначення пенсій за вислугу років за Законом № 2262-ХІІ, календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Постанови № 393, тому, період часу 27 років 11 місяців 04 дні (пільгова вислуга), є календарною одиницею виміру та повинен бути врахований до "вислуги років", яка підлягає обчисленню та застосуванню в порядку статей 12, 17 та 17-1 Закону № 2262-ХІІ та Постанови № 393, разом із визначеним періодом часу 18 років 00 місяців 19 днів (календарна вислуга).
Як наслідок, вислуга років позивача з врахуванням пільгового стажу військової служби на дату звільнення становить 27 років 11 місяців 04 дні. Тобто, вислуга років позивача з врахуванням пільгового стажу військової служби становить більше 20 календарних років та 6 місяців, у зв`язку з чим, позивач має права на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "а" ст. 12 Закону №2262-ХІІ.
Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими, оскільки згідно автоматизованого протоколу з пенсійної справи позивача від 21.08.2025 позивачу пенсія призначена за вислугу років, з урахуванням загальної вислуги - 27 років (календарних - 20 років) з 23.12.2007, а отже, права позивача в даній частині не порушені, та спору в цій частині фактично немає.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі - Закон № 2262-ХІІ), особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Згідно пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-»д», «ж», статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше.
Відповідно до наказу МВС України від 10.12.2007 № 1625 о/с, ОСОБА_1 , звільнено зі служби з органів внутрішніх справи з 22.12.2007.
У даному випадку, згідно автоматизованого протоколу з пенсійної справи позивача від 21.08.2025 позивачу пенсія призначена за вислугу років саме за п. «а», з урахуванням загальної вислуги - 27 років (календарних - 20) з 23.12.2007, що вбачається з наявних у справі розрахунків пенсії позивача та наданих на виконання вимог суду. 
Частиною четвертою статті 17 Закону № 2262-XII, передбачено, що при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
На час звільнення позивача зі служби (2007 рік) діяла редакція пункту 3 Порядку № 393, яка визначала види служби, які зараховуються на пільгових умовах для призначення пенсії за вислугу років.
Верховний Суд у постанові від 14.11.2023 у справі № 600/3836/22-а зробив висновок, відповідно до якого, умовою для призначення пенсії за вислугу років для осіб, які звільнились зі служби до набрання чинності постанови №119, але звернулись із заявою про оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ після набрання чинності зазначеної постанови, є наявність календарної вислуги років, без можливості обрахунку такої вислуги в пільговому обчисленні.
Тож, з наведеного слідує, що пенсія позивача (її розмір) була обчислена саме з вислуги 20 років за п. «а», адже у протилежному б випадку, останньому не було б її призначено саме за п. «а» (умова: якщо звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше), тому вимоги позовної заяви щодо зобов`язання відповідача перерахувати пенсію за вислугу років, згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» виходячи з вислуги років 27 років 11 місяців 04 дні, є безпідставними, а позивачем не було доведено порушення своїх прав в цій частині, позаяк з пенсійної справи вбачається, що пенсія позивача розхахована саме з вислуги років - 27 років (повні роки враховуються). Позивачем не було обґрунтовано позовні вимоги неправильним обрахунком його пенсії. Натомість, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що пенсія позивачу була призначена за п «б» ст. 12 Закону.
З огляду на вимоги ст. ст. 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень, з огляду на що, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто, впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки питання призначення пенсії позивачу не є спірним, пенсія йому призначена у 2007 році за вислугу років на підставі ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, а пільгова вислуга років враховується лише для визначення розміру пенсії, то відсутні підстави для задовлення позовних вимог.
Натомість, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, неповно з`ясував всі важливі для справи обставини, та, фактично зобов`язав відповідача вчинити дії, які були вчинені при призначенні позивачу пенсії за вислугу років, виходячи з умов призначення вислуги років 27 (календарних 20).
Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволення не підлягають.
Інші доводи учасників справи не спростовують наведені висновки колегії суддів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення.
За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко