ЄУН: 337/1911/25
Провадження №: 2/336/229/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі судового засідання Уткіній Є.А.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південного управління Міністерства юстиції(м.Одеса), орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання дитини,-
встановив:

У квітні 2025 р. ОСОБА_3 ,в інтересах якої діє адвокат Коломоєць І.В.,звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що в період з 24 серпня 2008 р. по 10 січня 2009 р. вона підтримувала близькі стосунки з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину ОСОБА_4 , біологічним батьком якої є відповідач ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , дізнавшись про вагітність позивачки, розірвав з нею стосунки та припинив спілкування.
На момент народження дитини сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, відповідач у добровільном порядку батьківство відносно дитини не визнавав, реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України .
Відповідач, який є біологічним батьком ОСОБА_5 ,2009 р.н.,від народження дитини не брав участі у її матеріальному забезпеченні.
Позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з дня подання позову до суду, оскільки обов`язком батька є матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2025 р.справу передано до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за територіальною підсудністю.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2025 р.,справу передано на розгляд головуючому судді Галущенко Ю.А.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2025 р.позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.05.2025 р.відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.06.2025 р.призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2025 р. провадження у справі відновлено.
Відповідач відзиву на позов не надав.
Треті особи заяв процесуального змісту до суду не надали.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.01.2026 р.закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні у вступному слові позивачка та її представник адвокат Коломоєць І.В. вимоги позовної заяви підтримали повністю, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що висновок генетичної експертизи, який підтвердив, що відповідач ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_5 , є достовірним та достатнім доказом батьківства відповідача щодо дитини,відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Також просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати згідно заяви від 04.02.2026 р., яка надійшла в системі електронний суд.
Відповідач  ОСОБА_2 , залучений ним представник –адвокат Штабовенко Д.В. в судове засідання не з`явились з невідомих причин, викликались шляхом направлення СМС-повістки, яка доставлена завчасно, про що у справі є довідка.
Відповідач  ОСОБА_2 , залучений ним представник – адвокат Штабовенко Д.В. заяв процесуального змісту до суду не подавали, що не перешкоджає розгляду справи без їх участі на підставі п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.
В судове засідання не з`явились представники третіх осіб, заяв процесуального змісту до суду не подавали, що не перешкоджає розгляду справи без їх участі на підставі п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.
Всебічно вивчивши обставини справи, оцінивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов заявлений обґрунтовано та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому СК України.
З матеріалів справи суд встановив, що 27.03.2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що складений актовий запис № 116, прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини – ОСОБА_8 , про що надана копія свідоцтва.
07.09.2009 р. ОСОБА_6 , яка у зареєстрованому шлюбі на той час не перебувала, у м.Запоріжжі народила дитину ОСОБА_4 , реєстрація народження якої була проведена Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції по актовому запису № 892 від 24.09.2009 року та видано свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 .
Батьком дитини у відповідній графі свідоцтва про народження зазначено ОСОБА_9 , що відповідає положенням ч.1 ст.135 СК України, якою визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по -батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Згідно ч.1 ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Відповідно до ч.2 ст.128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу.
Згідно ч.3 ст.128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_1 як свідок показала, що в період серпня 2008 - січня 2009 р. вона перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_2 , вони фактично мешкали разом, як пара,інших стосунків у той період вона не мала. Дізнавшись про вагітність, позивачка повідомила відповідача про бажання народити дитину, проте ОСОБА_2 категорично відмовився від дитини, розірвав їхні стосунки та спілкування між ними припинилось. Після народження доньки ОСОБА_10 , позивачка повідомила про це відповідача, однак він не бажав мати з дитиною нічого спільного, заяву про визнання батьківства не подав, тому позивачка зареєструвала її народження в органах РАЦС відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Кілька разів позивачка та донька сторін ОСОБА_10 у соціальних мережах написали відповідачу, проте жодного разу він не відповів, дитиною не цікавився, матеріально не підтримував. Батьки відповідача, які є дідом та бабою ОСОБА_5 , якщо і обізнані про її народження, ніколи не намагались спілкуватись з онукою. ОСОБА_11 досягла віку 16 років,наразі навчається та планує і надалі здобувати освіту,відповідач ніколи матеріально дитину не утримував.
Свідок ОСОБА_12 в суді показала, що її донька ОСОБА_1 у 2008-2009 р. зутрічалась з ОСОБА_13 , їх відносили були близькими, як у пари, а коли позивачка дізналась про вагітність та повідомила про це ОСОБА_2 , відповідач відмовився продовжувати стосунки, зазначивши, що діти йому не потрібні. Після народження дитини ОСОБА_14 сповістила про це відповідача у соцмережах, однак він ніколи не цікавився донькою, матеріально не допомагав.
Суд зауважує, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат генетичної експертизи.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Згідно висновку експерта № 271-МГ від 29.10.2025 р. ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність дослідження біологічного батьківства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої ОСОБА_1 складає величину не менше ніж 99,99999%.
Зазначені висновки відповідач не оспорював, доказів протилежного суду не надав, таким чином, біологічне батьківство відповідача відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доведено.
Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у порядку, встановленому законом.
Враховуючи те, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 складає величину не менше 99,99999%, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства відповідача щодо дитини ОСОБА_4 підлягають задоволенню.
Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства, зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.
За положеннями ст. 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України, або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.
У урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позивача щодо внесення відповідних змін у актовий запис про народження дитини у графі «відомості про батька».
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частиною 1 ст.182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів
У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача. Доказів щодо майнового стану та доходів відповідача позивач не надав, водночас, згідно довідки АТ «Мотор-Січ», відповідач працює на посаді начальника цеху № 1,що вказує на наявність постійного джерела доходу.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.
Доказів про добровільне виконання відповідачем обов`язку утримувати дитину до досягнення повноліття суду не надано, з показань свідків судом встановлено, що відповідач відмовився від будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини ще до її народження, доньці ніколи не допомагав та нею не цікавився.
Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного.
Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати ј частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, являючись батьком неповнолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття, забезпечувати матеріально.
Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач має дохід, і може сплачувати аліменти в розмірі частини свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін.
Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено.
Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.
Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до ст.79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Позивачем у заяві про розподіл судових витрат заявлено про стягнення з відповідача витрат на оплату судового збору у розмірі 968 гр. 96 коп., сплачених при зверненні до суду з вимог немайнового характеру, по оплаті судової генетичної експертизи у розмірі 14 290 гр. 96 коп., та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 гр.
У ЦПК України визначено види судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати по оплаті судового збору,пов`язані із залученням експертів та на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд встановив, що разом з першою заявою по суті спору (у позовній заяві) позивачем було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, текстом позову (а.с.5-6 позовної заяви) було зазначено, що судові витрати складаються з попередньо сплаченого судового збору, подальших витрат на оплату судової експертизи, правничу допомогу.
Під час розгляду справи в суді позивач до завершення судових дебатів подала докази сплачених нею судових витрат, вимоги про відшкодування таких витрат суд задовольняє та стягує з відповідача на користь позивачки судові витрати по оплаті судового збору 968 гр.96 коп., по оплаті судової експертизи в розмірі 14 290 грн. 96 коп., та витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 гр., які підтверджені документально.
Від відповідача чи його представника не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно не співмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторонни витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».
Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pactasuntservanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 910/13071/19.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., пов`язаних із розглядом справи.
Також з відповідача на користь держави суд стягує судові витрати по оплаті судового збору з вимог про стягнення аліментів у розмірі 1211 гр. 20 коп., від попередньої сплати якого позивачка звільнена.
На підставі ст.79,84,86,88,91,125,128,134,141,180-183,191 СК України, 12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_4 , яку ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі народила ОСОБА_15 .

Зобов`язати Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України внести зміни до актового запису № 892 від 24.09.2009 року про народження дитини ОСОБА_5 , вказавши батьком дитини ОСОБА_2 ,громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини,починаючи з дня подання позову до суду з 18.04.2025 року.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення суду допустити до негайного виконання. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 45 259 (сорок п`ять тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) гривень 92 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 1211(одн тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України, зазначаються наступні відомості:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації проживання : АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,громадяни України,РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_2 . 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складений 13.02.2026 року.

Суддя Ю.А.Галущенко