Справа № 758/12627/23
3-в/758/2/26
Категорія 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року cуддя Подільського районного суду м.Києва Павленко О.  О. , розглянувши заяву Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області про зміну способу стягнення у виконавчому провадженні по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 04.01.2024 року було закрито провадження про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2024 року було скасовано постанову Подільського районного суду міста Києва від 04.01.2024 року та ухвалено визнати винним ОСОБА_1 визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 відсотків вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил, що становить 381 044 грн 39 коп., з конфіскацією товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил: «Легкі дистиляти: бензин автомобільний неетильований BENZYNA А-95 Premium з вмістом кисню до 2,7%, клас D, PN EN 228» загальною вагою 20,916 тонн, 28,970 тис.л гіри 15°С, вартість яких становить 19 265,0500 Свро. «Важкі дистиляти, газойлі: паливо дизельне Diesel 10 PPM EN 590:2022» загальною вагою 14,753 тонн, 17,711 тис.л при 15°С, вартість яких становить 12 982,64 евро.
27.08.2025 року на адресу суду надійшла заява Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області про зміну способу стягнення у виконавчому провадженні.
Учасники до суду не зявились.
До суду надійшли заперечення від захисника, у яких він просив у задоволенні заяви відмовити як такої що суперечить вимогам законодавства. 
Суд дослідивши матеріали дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 541 МК України, у разі неможливості конфіскації товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, з осіб, які вчинили порушення митних правил, державним виконавцем за рішенням суду в установленому законом порядку може стягуватися вартість цих товарів, транспортних засобів. 
Тобто сама ч. 2 ст. 541 МК України не визначає порядок зміни способу виконання судового рішення, а визначає, що порядок такої зміни має визначатися законом. 
Для справ про порушення митних правил єдиним законом, який врегульовує питання зміни порядку виконання судових рішень є Закон України «Про виконавче провадження». 
На його норми також посилається і державний виконавець у своїй заяві щодо зміни способу виконання виконавчого провадження. 
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. 
Тобто Закон України «Про виконавче провадження» уповноважує виконавця звертатися до суду із заявою щодо зміни способу і порядку виконання рішення виключно у двох випадках: За заявою сторін виконавчого провадження. У випадках, визначених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
До заяви державного виконавця щодо зміни способу виконання виконавчого провадження не додано жодних доказів, які б підтверджували, що стягувач звертався до нього із заявами про зміну способу виконання судового рішення. 
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає єдину підставу звернення виконавця до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення - це невиконання рішень боржниками за якими є державні органи, державні підприємства, установи, організації або юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства. Жоден із цих випадків не є актуальним для цієї справи. 
Тобто державний виконавець не мав передбачених Законом України «Про виконавче провадження» передумов для звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. 
Державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних та передбачених законом дій для розшуку майна, а отже, не доведено обставин, що унеможливлюють виконання рішення в частині конфіскації.
Також згідно усталеної практики Верховного Суду (див. наприклад, п.4.14 постанови від 22.04.2021 у справі № 905/2488/15), висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду викладено від 05.09.2018 у справі № 2-749/11/2229, від 11.12.2018 у справі № 757/14092/15-ц, від 10.06.2019 у справі № 350/426/16-ц, від 16.06.2021 у справі № 693/426/17.
Відтак, як свідчить усталена судова практика встановлення або зміна способу або порядку виконання судового рішення може мати місце виключно за умови існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При цьому, підставою для встановлення способу або порядку виконання судового рішення, є обґрунтовані обставини, які є об`єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення у раніше встановлений судом спосіб. При цьому суд не може змінити рішення по суті. При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання судового рішення.
Таким чином, чинне законодавство пов`язує можливість змінити спосіб і порядок виконання рішення суду лише за умов доведення заявником існування обставин, що ускладнюють виконання або роблять його неможливим. Наявність таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами.
Відповідно до п.п. 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження серед іншого має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Порядок виявлення майна боржника і звернення на нього стягнення також чітко регламентований положеннями Розділу VII Закону України «Про виконавче провадження».
Аналіз матеріалів виконавчого провадження № 75682677 свідчить, що державний виконавець обмежився вкрай вузьким та формальним колом дій, направлених на виконання рішення суду, які не можна вважати вичерпними. Зокрема, ним було вчинено наступне: 01.08.2024: Відкрито виконавче провадження. 16.08.2024: Направлено виклик Боржнику ОСОБА_1 16.08.2024: Отримано письмові пояснення від Боржника про те, що відповідний товар йому не належав, у нього відсутній, а власником товару є ТОВ «Балмора». 20.09.2024: Направлено вимогу до ТОВ «Балмора» у порядку ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» з проханням надати інформацію про товар. При цьому доказів направлення зазначеної вимоги виконавець не надав. 29.10.2024: Нібито здійснено вихід за місцем проживання Боржника, де двері ніхто не відчинив.
У своїй заяві державний виконавець посилається на те, що відповіді на вимогу від ТОВ «Балмора» отримано не було, а місцезнаходження товару не встановлено. Проте отримавши інформацію про належність товару ТОВ «Балмора», задля перевірки такої інформації та враховуючи специфіку товару, державний виконавець міг би звернутись до відповідних органів з запитами чи видавалась ліцензія на зберігання пального Боржнику, чи видавалась ліцензія на зберігання пального ТОВ « Балмора». Зазначена інформація допомогла б встановити не тільки власника майна, а й місце зберігання товару. 
Очевидно, що державний виконавець міг би здійснити вихід на підприємство за його місцезнаходженням для перевірки наявності там майна, яке підлягає конфіскації.
Також викликає обґрунтовані сумніви дійсність акта, яким виконавець фіксує факт виходу його за місцем реєстрації Боржника. Вказаний акт підписаний тільки державним виконавцем. Натомість відповідно до п. 24 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, вилучення предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється у присутності понятих. З цього можна зробити висновок, що вихід виконавця за місцем реєстрації Боржника з метою вилучення майна також здійснюється у присутності понятих. При цьому підписи понятих в акті, наданому державним виконавцем, відсутні. Це ставить під сумнів як дійсність цього акта, так і факт виходу державного виконавця за місцем реєстрації Боржника.
Як було вже зазначено вище, Закон України «Про виконавче провадження» (зокрема, статті 18, 36) та інші нормативні акти надають виконавцю досить широкий перелік інструментів для розшуку майна. Державний виконавець у даному провадженні не вчинив жодної з наступних необхідних та важливих дій: Не направив запити до державних реєстрів: Відсутні докази направлення запитів до Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним. Не направлялися запити і до податкових органів щодо фінансової звітності, основних засобів та інших активів компанії-власника товару. Відповідна інформація допомогла б встановити місцезнаходження майна. Не оголосив майно (товар) у розшук. Не вжив жодних заходів за місцезнаходженням ТОВ «Балмора»: виконавець здійснив вихід за місцем проживання Боржника, за результатами якого складено акт про те, що він не зміг перевірити наявність предметів конфіскації. Але ж розуміючи специфіку товару, його небезпечні властивості, очевидно, що така продукція у відповідних об`ємах аж ніяк не може і не могла зберігатись за місцем проживання Боржника - фізичної особи. В той же час державний виконавець не вчинив жодних виконавчих дій (наприклад, вихід за місцезнаходженням підприємства, перевірка майнового стану, опис та арешт майна) за юридичною адресою власника товару - ТОВ «Балмора» (м. Київ, вул. Академіка Заболотного, буд. 37, оф. Б7), яка зазначена у матеріалах справи. Не вжив жодних заходів реагування на ігнорування вимоги з боку ТОВ «Балмора»: Неотримання відповіді на вимогу надати інформацію могло бути підставою для застосування заходів відповідальності, передбачених законом (наприклад, накладення штрафу), та для вчинення інших можливих примусових дій, а не для пасивної констатації «неможливості» виконання. Крім того, з направлення вимоги до ТОВ «Балмора» пройшов майже рік, і за цей час державний виконавець не направив повторну вимогу та не викликав директора ТОВ «Балмора» для з`ясування причин ненадання відповіді, не кажучи вже про візити до підприємства. 
Після останньої дії державним виконавцем більше 10 місяців не вчинялось жодних інших дій для розшуку предметів конфіскації. За такої ситуації, складається враження, що державний виконавець просто очікував час, розуміючи що такий товар за цей проміжок часу може бути реалізованим, відтак він просто звернення до суду з заявою про заміну конфіскації та стягнення вартості товару. Такий підхід свідчить не про неможливість виконання, а про ухилення виконавця від виконання своїх прямих обов`язків. Дії виконавця виглядають не як добросовісна спроба знайти товар, а як формальне збирання доказів для подання заяви про зміну способу виконання. Очевидно, що виконавець обрав найпростіший шлях: замість складної роботи з розшуку товару (пального), він намагається перетворити це на просте стягнення коштів з фізичної особи. З огляду на зазначені обставини, твердження про те, що державним виконавцем були здійснені всі можливі заходи щодо розшуку майна, не підтверджені належними та допустимими доказами. За наведених обставин та наявних в матеріалах справи документів, державний виконавець не надав суду жодних доказів, які б свідчили про вжиття ним вичерпних заходів для розшуку товару (предметів конфіскації). Висновок державного виконавця про «неможливість» виконання є передчасним, необґрунтованим та є прямим наслідком його власної бездіяльності.
У звязку з чим, заява державного виконавця не підлягає задоволенню. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 541 МК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви начальника Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області про зміну способу стягнення у виконавчому провадженні по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України - відмовити.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня винесення постанови. 

Суддя О. О. Павленко