154/241/26 
2/154/618/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Володимир 

Володимирський міський суд Волинської області
у складі: головуючого судді Вітера І.Р.,
секретаря судового засідання Багдасарової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» (далі також – позивач, ТОВ «Кредит-Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 8172350 у розмірі 19888, 64 грн.

Обґрунтування позовних вимог.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 вересня 2023 року між відповідачем та ТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 8172350, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти у сумі 5000 грн із зобов`язанням повернути кредит, сплатити проценти, комісії та інші платежі, передбачені договором. 
Позивач зазначає, що кредитодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши грошові кошти відповідачу на банківську картку, однак відповідач належним чином кредитні зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 
26 березня 2024 року між первісним кредитором та позивачем укладено договір відступлення права вимоги, на підставі якого позивач набув статусу нового кредитора та право вимоги за вказаним кредитним договором. 
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача, за розрахунком позивача, становить 19 888,64 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 4 791 грн; заборгованість за відсотками – 14 147,64 грн; заборгованість за комісією – 950 грн. 
У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 000 грн. 

Процесуальні дії і рішення у справі.
Ухвалою від 02 лютого 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, визначено сторонам строки для подання заяв по суті справи, задоволено клопотання позивача про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк», а саме інформації про зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів, призначено судове засідання.
09 лютого 2026 року від відповідача ОСОБА_1 в адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що позивачем не доведено факту надання їй кредитних коштів, оскільки у позовній заяві сам позивач зазначає про відсутність відповідних доказів та заявляє клопотання про їх витребування у банківської установи. У зв`язку з цим відповідач вважає, що без належного підтвердження перерахування кредитних коштів вимоги про стягнення заборгованості є безпідставними. 
Крім того, відповідач зазначає, що заявлена до стягнення сума заборгованості у розмірі 19 888,64 грн є неспівмірною, оскільки істотно перевищує розмір отриманого кредиту, який становив 5000 грн, та посилається на положення статті 233 ЦК України щодо можливості зменшення розміру відповідальності у разі її неспівмірності. 
Також відповідач повідомила суд про неможливість особистої участі у судовому засіданні у зв`язку з перебуванням за межами України з 30 січня 2026 року та просила розглянути справу за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. 
З урахуванням викладеного відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, комісій та штрафних санкцій, а у разі підтвердження факту отримання коштів — обмежити розмір стягнення виключно сумою основного боргу.
27 лютого 2026 року представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.
03 березня 2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшла витребувана інформація про зарахування 28 вересня 2023 року на картку відповідача 5168745143672977 кредитних коштів у сумі 5000 грн.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін розгляд справи відбувся без їх участі на підставі наявних матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Фактичні обставини справи встановлені судом за доказами сторін.
Судом встановлено, що 28 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 8172350 в електронній формі.
Процес укладення договору відбувався через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця (веб-сайт miloan.ua), де відповідач пройшла процедуру реєстрації та ідентифікації. При укладенні правочину було використано фінансовий номер телефону відповідача НОМЕР_1 , на який під час підписання договору було надіслано одноразовий ідентифікатор (SMS-код). Введенням цього коду в спеціальне поле електронної форми відповідача, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», наклала електронний підпис одноразовим ідентифікатором, що за правовими наслідками прирівнюється до власноручного підпису. В анкеті-заяві та індивідуальній частині договору зафіксовані повні реквізити відповідача: РНОКПП НОМЕР_2 , паспортні дані, адреса реєстрації ( АДРЕСА_1 ), а також верифіковані дані платіжної картки, що підтверджує волевиявлення саме ОСОБА_1 на отримання кредитних коштів.
Згідно з умовами п. 1.1 та п. 1.2 Договору, істотними умовами є сума кредиту в розмірі 5000,00 грн., строк кредитування — 110 днів (з 28 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року), що складається з пільгового періоду (20 днів) та поточного періоду (90 днів). 
Пунктами 1.5.1–1.5.3 визначено вартість кредиту: комісія за надання у сумі 950,00 грн. (сплачується в день отримання кредиту шляхом вирахування або додавання до суми боргу), процентна ставка за пільговий період — 2,00% на добу, за поточний період — 3,00% на добу від залишку суми кредиту. 
Способом надання кредиту є безготівковий перерахунок на банківський рахунок позичальника (п. 2.1). Позичальник зобов`язаний повернути кредит, сплатити комісію та проценти не пізніше дати остаточного погашення – 16 січня 2024 року, визначеної п. 1.4 договору (п. 2.4.1).
Кредитний договір № 8172350 від 28 вересня 2023 року містить чіткі умови щодо пролонгації, яка визначається як продовження або поновлення пільгового періоду та збільшення загального строку кредитування. Згідно з п. 2.3.1, позичальник має право неодноразово здійснювати таку процедуру за умови, що кредитодавцем надана така можливість. Для ініціювання пролонгації позичальник зобов`язаний сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту. Розмір цієї комісії залежить від обраного строку продовження: за 3 дні — 3,00%, за 7 днів — 6,00%, за 15 днів — 10,00% від суми наданого кредиту.
Проте умовами пункту 2.3 кредитного договору передбачено, що пролонгація строку кредитування та поновлення пільгового періоду здійснюється лише за умови вчинення позичальником сукупності дій, зокрема сплати визначеного платежу та направлення кредитодавцю електронного повідомлення із застосуванням одноразового ідентифікатора. Виконання лише частини таких дій не тягне наслідку пролонгації.
Щодо процентної ставки, то протягом періоду, на який продовжено або поновлено пільговий період, проценти нараховуються за ставкою, визначеною у п. 1.5.2 договору, що становить 2,00% від фактичного залишку за кожен день користування. Після завершення цього подовженого пільгового періоду проценти продовжують нараховуватися за стандартною ставкою згідно з п. 1.5.3, яка складає 3,00% на добу. Відповідно до п. 2.2.3, така стандартна ставка не вважається підвищеною, а надання пільгової ставки (2%) розцінюється як знижка, що діяла протягом певного часу.
Зміна строків кредитування внаслідок пролонгації відбувається автоматично та пропорційно. Як зазначено у п. 2.3.2, у разі здійснення необхідних дій та платежів тривалість пільгового періоду, дата його завершення, а також дата остаточного погашення та загальний строк кредитування змінюються пропорційно строку пролонгації. Нові дати з актуальними даними щодо заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів в Особистому кабінеті позичальника. Такі зміни не потребують укладення додаткових паперових угод, а ініціювання пролонгації відбувається без погіршення інших умов договору для позичальника.
На підтвердження процедури укладення договору та ідентифікації клієнта надано Анкету-заяву на кредит № 8172350, Заяву на отримання кредиту та результати скорингу, що відображають процес обробки запиту відповідача. 
Довідка про ідентифікацію підтверджує, що відповідач підписала 28 вересня 2023 року договір та додатки до нього за допомогою одноразового ідентифікатора «226184», надісланого на її номер телефону. 
Також долучено Паспорт споживчого кредиту, який містить детальну інформацію про умови кредитування та орієнтовну реальну річну процентну ставку, що складає 12449,00% річних за весь строк кредитування. Графік платежів (Додаток №1) наочно демонструє структуру очікуваних виплат, де загальна вартість кредиту з урахуванням усіх нарахувань мала становити 21450,00 грн.
Факт надання коштів відповідачу підтверджується Платіжним дорученням № 111295958 від 28 вересня 2023 року, згідно з яким сума у 5000,00 грн була перерахована на карту позичальника.
Крім того, витребувана у АТ КБ «ПриватБанк» інформація також підтверджує факт надання 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 кредиту у розмірі 5000 грн на картку № НОМЕР_3 .
Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором № 8172350 від 28 вересня 2023 року базується на щоденному нарахуванні відсотків та комісій на суму наданого кредиту (5000 грн) і складається з декількох етапів, залежно від періоду користування коштами. 
Деталізація нарахувань за періодами виглядає наступним чином:
?початковий етап (пільговий період): кредит у розмірі 5000 грн було надано 28 вересня 2023 року. У цей же день була нарахована одноразова комісія за оформлення кредиту в розмірі 950,00 грн (19% від суми). Протягом пільгового періоду тривалістю 20 днів (з 29 вересня 2023 року по 18 жовтня 2023 року включно) нарахування відсотків здійснювалося за ставкою 2% на добу, що становило 100,00 грн щоденно;
?період прострочення та зміни ставки: починаючи з 19 жовтня 2023 року, через неповернення коштів у рекомендовану дату, ставка зросла до 3% на добу. Відповідно, щоденне нарахування прострочених процентів збільшилося до 150,00 грн і тривало у такому розмірі до 30 листопада 2023 року включно;
?часткове погашення та пролонгація (30 листопада 2023 року): відповідачем здійснено платіж у розмірі 657 грн, який було розподілено наступним чином: 348,00 грн — на сплату відсотків, 209,00 грн — на погашення тіла кредиту, 100,00 грн – сплата за додатково нараховану комісію за пролонгацію кредиту. Внаслідок цього залишок основного боргу (тіла) зменшився до 4791,00 грн; 
?нарахування на залишок боргу (після пролонгації): з 01 по 15 грудня 2023 року на залишок тіла (4791 грн) знову нараховувалися відсотки за пільговою ставкою 2%, що становило 95,82 грн на день. З 16 грудня 2023 року ставку знову було змінено на 3%, що призвело до нарахування 143,73 грн щоденно до 05.01.2024 року;
?подальші нарахування з 05 січня 2024 року: згідно з відомістю щоденних нарахувань, з 05 по 31 січня 2024 року сума щоденного нарахування відсотків становила 110,19 грн., що математично відповідає приблизно 2,3 % на добу від залишку основного боргу 4791,00 грн. Матеріали справи не містять належного обґрунтування договірної або законної підстави застосування саме такої ставки, оскільки умовами договору передбачено ставки 2 % та 3 % на добу, а не 2,3 % на добу.
Таким чином загальна сума накопичених прострочених відсотків за весь час користування кредитом та після відступлення права вимоги новому кредитору (ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») складає 15 389, 03 грн.
Проте, суд зауважує, що позивач у позовній заяві просив стягнути фінальний розрахунок суми у 19 888,64 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку та витягом з реєстру боржників, де чітко розмежовано залишки за тілом, відсотками та комісією, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 4 791 грн; заборгованість за відсотками – 14 147,64 грн (менше, ніж 15 389, 03 грн згідно наданого розрахунку); заборгованість за комісією – 950 грн. 
Згідно з розрахунками та матеріалами справи, загальний строк кредитування у днях склав 125 днів з 28 вересня 2023 року по 31 січня 2024 року. Таким чином, до початкових 110 днів було додано ще 15 днів пролонгації (різниця між 16 та 31 січня), що в сумі становить 125 календарних днів фактичного строку кредитування, на який здійснювалися планові нарахування згідно з умовами договору.
Правонаступництво позивача (ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») підтверджується договором відступлення прав вимоги № 104-МЛ від 26 березня 2024 року, укладеним з первісним кредитором ТОВ «Мілоан». 
Доказом переходу права вимоги саме щодо відповідача є Витяг з Реєстру боржників та Акт приймання-передачі. Додана Платіжна інструкція № 406 від 26 березня 2024 року на суму 2 222 047,80 грн свідчить про оплату за придбаний портфель заборгованості. Також у матеріалах наявна Додаткова угода № 1, якою вносилися зміни до реєстру боржників
Позивач зазначає, що відповідач була належним чином поінформована про стан заборгованості шляхом надсилання претензії від 29.12.2025 року.

Застосовані судом норми права, мотиви та висновки суду.

Щодо доведеності факту укладення кредитного договору та дійсності правочину.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За змістом статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, при цьому договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За правилами частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі. 
Відповідно до частин першої та третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному чи кількох документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку; використання електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом або іншим чином врегульованих сторонами. 
Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України прямо передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі. 
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит є видом кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а споживач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. 
Частина перша статті 13 цього Закону передбачає, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»).
Частина перша статті 14 зазначеного Закону визначає, що договір про споживчий кредит укладається в порядку, встановленому цивільним законодавством України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. 
Закон України «Про електронну комерцію» визначає електронний договір як домовленість сторін, оформлену в електронній формі. 
Частиною третьою статті 11 цього Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти однією стороною та її прийняття другою стороною, а частиною шостою цієї статті передбачено, що акцепт може бути вчинений, зокрема, шляхом заповнення електронної форми або вчинення дій, які в інформаційній системі чітко визначені як прийняття пропозиції. 
Частина восьма статті 11 цього Закону вимагає, щоб при укладенні електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі особа ідентифікувалася в такій системі та надала відповідь про прийняття пропозиції. 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кредитний договір, укладений шляхом послідовного вчинення сторонами дій в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця, із підтвердженням волевиявлення позичальника одноразовим ідентифікатором, відповідає вимогам письмової форми правочину. Такий спосіб укладення договору сам по собі не свідчить про його дефектність чи недійсність, якщо з наданих доказів можливо встановити особу позичальника, зміст погоджених умов та момент акцепту. 
Саме такі обставини судом установлено у цій справі. Із матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 8172350 в електронній формі через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця. 
У позові та долучених до нього документах детально описано механізм укладення договору: відповідач зареєструвалася у системі кредитодавця, створила особистий кабінет, подала заявку на отримання кредиту, вказала реквізити платіжної картки, отримала в особистому кабінеті проект кредитного договору, після ознайомлення з ним підтвердила прийняття пропозиції, а для підписання договору використала одноразовий ідентифікатор, надісланий на її номер телефону. У позовній заяві також наведено, що укладений договір було розміщено в особистому кабінеті відповідача. 
Встановлені судом фактичні обставини справи підтверджують, що при укладенні правочину було використано фінансовий номер телефону відповідача НОМЕР_1 , а в анкеті-заяві та індивідуальній частині договору зафіксовані її персональні дані, зокрема РНОКПП, адреса реєстрації та верифіковані дані платіжної картки . Окремо зазначено, що довідка про ідентифікацію підтверджує підписання відповідачем 28 вересня 2023 року договору та додатків до нього за допомогою одноразового ідентифікатора 226184, надісланого на її номер телефону. Такі дані є взаємоузгодженими, стосуються однієї й тієї ж особи та в сукупності підтверджують не лише факт технічного оформлення договору, а саме вчинення відповідачем активних послідовних дій, спрямованих на прийняття пропозиції кредитодавця та укладення договору. 
Суд бере до уваги, що умовами самого договору, на які посилається позивач, сторони погодили, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, виникають з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У позові також прямо зазначено, що пунктом 9.1 кредитного договору сторони погодили самостійність індивідуальної частини кредитного договору та її відповідність вимогам законодавства щодо порядку, способу і форми укладення. Це має значення для оцінки доводів відповідача, оскільки свідчить про попереднє погодження сторонами саме електронного способу укладення правочину та юридичних наслідків такого способу. 
Відповідач не заявляла, що її персональні дані були використані сторонньою особою, не посилалася на втрату контролю над фінансовим номером телефону, не стверджувала про несанкціоноване використання її реквізитів, не оспорювала сам договір як підроблений чи такий, що укладений без її волі, та не зверталася з позовом про визнання його недійсним. Наведена процесуальна поведінка відповідача у сукупності з письмовими доказами позивача не спростовує, а навпаки підтверджує презумпцію правомірності правочину.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 роз`яснила, що презумпція правомірності правочину означає, що укладений правочин вважається таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. 
Відтак, за відсутності належних доказів недійсності договору або окремих його умов усі права та обов`язки сторін, що випливають з такого договору, підлягають реалізації та виконанню.
Суд також враховує, що відповідно до статті 627 ЦК України свобода договору охоплює право сторін самостійно визначати контрагента, форму та умови правочину в межах, що не суперечать закону. У цій справі сторони обрали електронний спосіб укладення договору, що прямо допускається цивільним законодавством та спеціальним законодавством у сфері споживчого кредитування й електронної комерції. 
Сам по собі той факт, що договір був укладений дистанційно, через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця, не нівелює ні його юридичної сили, ні обов`язковості для сторін, якщо судом встановлено досягнення згоди щодо істотних умов договору та належне підтвердження акцепту позичальником. 
З урахуванням викладеного, оцінивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 28 вересня 2023 року було укладено кредитний договір № 8172350 у письмовій електронній формі, з дотриманням вимог статей 205, 207, 639, 1055 ЦК України, статей 13, 14 Закону України «Про споживче кредитування» та статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Зазначений правочин відповідачем не оспорювався, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, а тому є дійсним та обов`язковим для виконання сторонами. 

Щодо доведеності факту надання кредиту та виникнення обов`язку його повернення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, встановлені договором. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
З аналізу наведених норм випливає, що обов`язок позичальника повернути кредитні кошти та сплатити проценти виникає лише за умови належного виконання кредитодавцем свого первинного обов`язку — надання грошових коштів у розпорядження позичальника. Саме тому у спорах про стягнення заборгованості за кредитним договором факт надання кредиту є ключовою юридично значущою обставиною, яка підлягає доказуванню позивачем.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема факту надання кредиту, розміру та структури заборгованості. Водночас відповідач, заперечуючи проти позову, зобов`язаний довести обставини, якими обґрунтовує свої заперечення.
З матеріалів справи встановлено, що умовами кредитного договору № 8172350 від 28 вересня 2023 року прямо передбачено порядок надання кредиту, а саме шляхом безготівкового перерахування коштів на платіжну картку позичальника, реквізити якої були вказані відповідачем під час укладення договору через особистий кабінет у інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця. 
Позивачем на підтвердження факту надання кредиту надано належні та допустимі докази, з яких вбачається, що 28 вересня 2023 року на платіжну картку відповідача № НОМЕР_3 було перераховано грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, платіжним дорученням № 111295958 від 28 вересня 2023 року, відповідно до якого вказана сума була перерахована на картковий рахунок позичальника, а також витребуваною судом інформацією АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою 28 вересня 2023 року на картку відповідача № НОМЕР_3 було зараховано кредитні кошти у розмірі 5000 грн. Такі дані узгоджуються із змістом кредитного договору № 8172350, його індивідуальної частини, де визначено спосіб надання кредиту шляхом безготівкового перерахування на платіжну картку позичальника, а також із відомостями анкети-заяви, в якій відповідачем зазначено реквізити платіжної картки, що використовувалася для отримання кредитних коштів, що в сукупності підтверджує належність відповідного карткового рахунку саме відповідачу та факт фактичного отримання нею грошових коштів.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідач не надала жодного доказу, який би спростовував факт отримання нею кредитних коштів, не заявляла про відсутність зарахування коштів на її картковий рахунок, не зверталася до банківських установ або правоохоронних органів із заявами про несанкціоноване використання її платіжних реквізитів, а також не надала доказів повернення кредиту у повному обсязі або його неотримання.
Заперечення відповідача щодо неотримання кредитних коштів має бути підтверджене належними та допустимими доказами, оскільки саме по собі заперечення без відповідного доказового підтвердження не спростовує доводів позивача, якщо останні підтверджуються належними доказами. 
Суд також враховує, що відповідач частково виконувала свої зобов`язання за договором, зокрема здійснила платіж 30 листопада 2023 року, який був зарахований у рахунок погашення заборгованості, що прямо підтверджується матеріалами справи. Така поведінка відповідача є додатковим непрямим доказом того, що вона визнавала існування кредитних правовідносин та факт отримання кредитних коштів, оскільки без отримання кредиту виконання зобов`язання у вигляді часткового погашення є нелогічним та суперечить звичайному перебігу подій.
Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, з урахуванням відсутності належних заперечень та доказів з боку відповідача, суд доходить висновку, що кредитодавець належним чином виконав свій обов`язок щодо надання кредитних коштів, а відповідач отримала у користування грошові кошти у розмірі 5000 грн.
З моменту отримання кредитних коштів у відповідача виник обов`язок повернути суму кредиту, сплатити проценти та інші передбачені договором платежі у строки та на умовах, визначених договором, однак такий обов`язок належним чином виконаний не був, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає правовій оцінці судом у межах заявлених позовних вимог.

Щодо змісту зобов`язання та розрахунку заборгованості
З урахуванням встановлених судом обставин та умов укладеного між сторонами кредитного договору, суд виходить із того, що грошове зобов`язання відповідача має комплексний характер та складається не лише з обов`язку повернення суми отриманого кредиту, а й обов`язку сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, прямо передбачених договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. 
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Як встановлено судом та підтверджується умовами кредитного договору № 8172350 від 28 вересня 2023 року, позичальник зобов`язаний: повернути суму кредиту у розмірі 5000 грн, сплатити проценти за користування кредитом залежно від періоду користування (2% на добу у пільговий період та 3% на добу у поточний період), а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 950 грн.
Таким чином, склад заборгованості за договором включає: залишок основного боргу (тіло кредиту), проценти за користування кредитом та комісію, що узгоджується як із умовами договору, так і з положеннями чинного законодавства.
Позивачем у позовній заяві заявлено до стягнення заборгованість у загальному розмірі 19 888,64 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 4 791 грн, заборгованості за відсотками – 14 147,64 грн та заборгованості за комісією – 950 грн. Зазначений розрахунок деталізований у наданих позивачем документах та ґрунтується на щоденному нарахуванні процентів залежно від періоду користування кредитом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем наведено поетапну структуру нарахування процентів: за період пільгового користування кредитом, за період прострочення зі ставкою 3% на добу, з урахуванням часткового погашення від 30 листопада 2023 року, пролонгації та подальших нарахувань на залишок заборгованості, а також нарахувань після 05 січня 2024 року у фіксованому щоденному розмірі 110,19 грн.
Вказаний розрахунок підтверджується наданою позивачем випискою з особового рахунку відповідача, витягом з реєстру боржників, а також іншими письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, та в цілому відображає динаміку нарахування процентів протягом усього періоду користування кредитом.
Разом із тим судом надано оцінку наведеному розрахунку з точки зору його відповідності умовам кредитного договору та імперативним приписам законодавства, зокрема у сфері споживчого кредитування.
Так судом встановлено, що позивач при формуванні розрахунку виходив із припущення про зміну строку кредитування після 16 січня 2024 року, що пов`язано із застосуванням механізму пролонгації договору, а також застосовував різні підходи до нарахування процентів у різні періоди користування кредитом.
Водночас за результатами дослідження умов договору, поданих сторонами доказів та фактичних обставин справи суд дійшов висновку про необхідність перевірки обґрунтованості такого підходу та здійснив контрольний перерахунок заборгованості, зокрема в частині нарахування процентів і комісії, з урахуванням вимог закону та дійсних умов договору.
Судом надано оцінку доводам позивача в частині продовження строку кредитування та застосування механізму пролонгації договору.
Як убачається з умов кредитного договору № 8172350 від 28 вересня 2023 року, порядок пролонгації прямо врегульований пунктом 2.3 договору, відповідно до якого позичальник має право на продовження (поновлення) пільгового періоду та збільшення строку кредитування лише за умови вчинення визначеної сукупності дій.
Зокрема, відповідно до пункту 2.3.1 договору для здійснення пролонгації позичальник зобов`язаний сплатити визначену договором комісію за управління та обслуговування кредиту, а також (за наявності відповідної умови) частину заборгованості по кредиту.
Водночас пунктом 2.3.2 договору передбачено, що позичальник після вибору умов пролонгації повинен направити кредитодавцю електронне повідомлення із застосуванням одноразового ідентифікатора, який надсилається до особистого кабінету або у вигляді SMS-повідомлення, після чого відбувається зміна строку кредитування та інших параметрів договору, що відображається в оновленому графіку платежів.
При цьому умовами договору прямо визначено, що виконання позичальником лише частини дій, передбачених цим пунктом, не призводить до пролонгації строку кредитування.
Отже, з аналізу наведених умов договору вбачається, що пролонгація не є автоматичною, а потребує вчинення позичальником двох взаємопов`язаних юридично значущих дій: здійснення відповідного платежу та підтвердження волевиявлення шляхом направлення електронного повідомлення з використанням одноразового ідентифікатора.
Разом із тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачем було вчинено всі передбачені договором дії, необхідні для пролонгації строку кредитування.
Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про направлення відповідачем електронного повідомлення (акцепту умов пролонгації) із застосуванням одноразового ідентифікатора, не надано доказів формування та доведення до відома відповідача оновленого графіку платежів, а також відсутні інші докази, які б свідчили про зміну сторонами строку кредитування у встановленому договором порядку.
Сам по собі факт здійснення відповідачем платежу 30 листопада 2023 року не може свідчити про належне вчинення дій щодо пролонгації, оскільки, як уже зазначалося, виконання лише частини умов не породжує правових наслідків у вигляді зміни строку кредитування.
За таких обставин суд дійшов висновку, що пролонгація кредитного договору у розумінні пункту 2.3 договору не відбулася, а відтак строк виконання зобов`язання (кредитування) залишився незмінним і визначається умовами первісно укладеного договору (110 днів).
Таким чином, кінцевим строком виконання відповідачем зобов`язання за кредитним договором є 16 січня 2024 року, а нарахування процентів після цієї дати у межах заявлених позовних вимог підлягає оцінці з урахуванням зазначеної обставини.
Окремо суд звертає увагу на те, що у наданому позивачем розрахунку заборгованості платіж відповідача від 30 листопада 2023 року у сумі 657 грн було частково зараховано як сплату комісії за пролонгацію у розмірі 100 грн. Водночас, з огляду на встановлені судом обставини відсутності пролонгації кредитного договору, підстави для нарахування та утримання такої комісії відсутні, оскільки зазначений платіж не супроводжувався вчиненням відповідачем усіх передбачених договором дій, необхідних для пролонгації, зокрема направленням відповідного електронного повідомлення із застосуванням одноразового ідентифікатора. Крім того, суд враховує, що віднесення позивачем суми 100 грн до комісії за пролонгацію не узгоджується з умовами пункту 2.3 кредитного договору, оскільки розмір такої комісії визначається як відсоток від суми наданого кредиту (5000 грн), а не як фіксована грошова сума. Нарахування комісії у розмірі 100 грн фактично становить 2% від суми кредиту, що не відповідає передбаченим договором умовам щодо розміру плати за пролонгацію, а відтак свідчить про відсутність належних підстав для її застосування у даному випадку.
За таких обставин зазначена сума у розмірі 100 грн не може вважатися належним платежем у рахунок комісії за пролонгацію та підлягає зарахуванню в рахунок погашення процентів за користування кредитом, що враховано судом при здійсненні контрольного перерахунку заборгованості.
Оцінюючи наданий позивачем розрахунок заборгованості та здійснюючи його перевірку, суд виходить із необхідності поетапного аналізу нарахування процентів залежно від періодів користування кредитом, умов договору та вимог чинного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, кредит у розмірі 5000 грн було надано відповідачу 28 вересня 2023 року, при цьому умовами договору передбачено пільговий період тривалістю 20 днів, протягом якого проценти нараховуються за ставкою 2% на добу. З урахуванням цього, за період з 29 вересня 2023 року по 18 жовтня 2023 року включно позивачем нараховано проценти у розмірі 2000 грн (100 грн на добу ? 20 днів), що відповідає умовам договору та не суперечить вимогам закону, у зв`язку з чим підстав для коригування цієї частини розрахунку суд не вбачає.
Починаючи з 19 жовтня 2023 року, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо повернення кредиту у пільговий період, умовами договору передбачено застосування стандартної процентної ставки у розмірі 3% на добу. За період з 19 жовтня 2023 року по 30 листопада 2023 року включно (43 дні) позивачем нараховано проценти у сумі 6450 грн (150 грн на добу ? 43 дні), що також відповідає умовам договору, не перевищує встановлених законом обмежень та підлягає врахуванню судом у повному обсязі.
30 листопада 2023 року відповідачем було здійснено платіж у розмірі 657 грн, який позивачем розподілено наступним чином: 348 грн – у рахунок погашення процентів, 209 грн – у рахунок погашення тіла кредиту, 100 грн – як комісія за пролонгацію. Разом із тим, з урахуванням встановленої судом відсутності пролонгації кредитного договору, а також відсутності правових підстав для нарахування відповідної комісії, сума у розмірі 100 грн підлягає зарахуванню в рахунок погашення процентів. Таким чином, фактично погашено 448 грн процентів, що враховано судом при подальшому перерахунку.
Після здійснення зазначеного платежу залишок тіла кредиту становить 4791 грн. Як убачається з розрахунку позивача, за період з 01 грудня 2023 року по 15 грудня 2023 року включно проценти нараховувалися за ставкою 2% на добу та становлять 1437,30 грн (95,82 грн на добу ? 15 днів). Незважаючи на те, що з урахуванням відсутності пролонгації застосування пільгової ставки у цей період не є безумовно обґрунтованим, суд враховує, що такий розрахунок здійснено позивачем, є меншим за можливий за умовами договору та не погіршує становище відповідача, у зв`язку з чим підстав для його коригування суд не вбачає.
За період з 16 грудня 2023 року по 23 грудня 2023 року включно позивачем застосовано процентну ставку у розмірі 3% на добу, що становить 1149,84 грн (143,73 грн на добу ? 8 днів). Такий розрахунок відповідає умовам договору та не перевищує встановлених законом обмежень, у зв`язку з чим підлягає врахуванню судом.
Разом із тим, починаючи з 24 грудня 2023 року, підлягають застосуванню обмеження, встановлені пунктом 17 розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких максимальний розмір процентів не може перевищувати 2,5% на добу. За період з 24 грудня 2023 року по 04 січня 2024 року включно (12 днів) позивачем нараховано проценти за ставкою 3% на добу у сумі 1724,76 грн, що перевищує встановлену законом межу. З урахуванням наведеного суд здійснює коригування цієї частини розрахунку, застосовуючи граничну ставку 2,5% на добу, внаслідок чого сума процентів за цей період становить 1437,30 грн.
Як убачається з матеріалів справи, починаючи з 05 січня 2024 року позивачем змінено підхід до нарахування процентів, які визначено у фіксованому щоденному розмірі 110,19 грн. Суд враховує, що зазначений розмір є меншим, ніж максимальний, дозволений законом, та може бути застосований при визначенні заборгованості. Водночас, з урахуванням встановленої судом відсутності пролонгації кредитного договору, нарахування процентів можливе лише в межах строку кредитування, визначеного договором, а саме до 16 січня 2024 року.
Отже, за період з 05 січня 2024 року по 16 січня 2024 року включно (12 днів) сума процентів становить 1322,28 грн (110,19 грн ? 12 днів), тоді як нарахування процентів за період після 16 січня 2024 року не ґрунтується на умовах договору та не підлягає врахуванню судом.
З урахуванням наведеного та здійсненого судом контрольного перерахунку, загальний розмір процентів за користування кредитом становить 13 348,72 грн, що є меншим за заявлений позивачем розмір у 14 147,64 грн та підлягає врахуванню судом при визначенні суми, що підлягає стягненню.

Щодо доводів відповідача.
Доводи відповідача про безпідставність позовних вимог, недоведеність укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів судом оцінені критично, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та належними і допустимими доказами.
Як встановлено судом, між сторонами 28 вересня 2023 року укладено кредитний договір у передбаченій законом електронній формі, з дотриманням вимог цивільного законодавства та Закону України «Про електронну комерцію», а факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 5000 грн підтверджується, зокрема, платіжними документами та інформацією банківської установи про зарахування коштів на її платіжну картку.
Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували факт укладення договору або отримання кредитних коштів, не доведено використання її персональних даних сторонніми особами, не заявлено про несанкціоноване використання платіжних реквізитів, а також не оспорено договір у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 роз`яснила, що презумпція правомірності правочину означає обов`язковість виконання договору доти, доки така презумпція не спростована.
З огляду на те, що кредитний договір відповідачем не оспорювався та недійсним не визнавався, він є чинним та обов`язковим для виконання відповідно до статті 629 ЦК України, а тому сама по собі незгода відповідача з його умовами або їх невиконання не звільняє її від обов`язку виконання прийнятих на себе зобов`язань.
Щодо доводів відповідача про несправедливість умов договору та посилання на статтю 233 ЦК України, суд виходить із такого.
Відповідно до статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, а зміст договору становлять погоджені ними умови. Згідно зі статтями 1048, 1054, 1056? ЦК України проценти за кредитом є платою за користування грошовими коштами, їх розмір і порядок сплати визначаються договором.
Відповідно до статті 233 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо він вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для особи умовах. Застосування цієї норми можливе лише за наявності сукупності обставин, зокрема: існування тяжкої обставини, вчинення правочину під її впливом та встановлення вкрай невигідних умов.
Відповідачем не доведено наявності зазначених обставин, не надано доказів того, що її волевиявлення при укладенні договору було обмежене, викривлене або сформоване під впливом тяжких обставин, а також не доведено, що умови договору є такими, що виходять за межі звичайного комерційного ризику.
Сам по собі розмір процентів або загальної заборгованості не є підставою для застосування статті 233 ЦК України, оскільки проценти є платою за користування кредитом, яка визначається сторонами в межах свободи договору та з урахуванням обмежень, встановлених законом.
Судом при розгляді справи перевірено нарахування процентів на відповідність імперативним приписам Закону України «Про споживче кредитування», у тому числі щодо граничного розміру процентної ставки, та встановлено, що заявлена до стягнення сума процентів у скоригованому судом розмірі відповідає вимогам закону.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням кредиту, а тому встановлення комісії як складової вартості кредиту саме по собі не суперечить закону.
Матеріали справи не містять доказів того, що умова щодо комісії за надання кредиту у розмірі 950 грн є нікчемною, спрямованою на обхід законодавчих обмежень або приховує проценти. Водночас відповідачем не заявлялося вимог про визнання відповідної умови договору недійсною та не доведено наявності підстав для її нікчемності чи оспорюваності.
Суд звертає увагу, що нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону, тоді як оспорюваний правочин є чинним до моменту визнання його недійсним судом. У даному випадку підстав для застосування будь-якого із зазначених підходів не встановлено.
З урахуванням викладеного доводи відповідача про необхідність обмеження стягнення лише сумою основного боргу, а також про неправомірність нарахування процентів і комісії є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом обставинами і нормами чинного законодавства.

Висновок суду за результатами розгляду справи
 
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, умов укладеного між сторонами кредитного договору та вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Судом встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору, належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів, а також невиконання відповідачем обов`язку їх повернення у визначений договором строк, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість.
Разом із тим, перевіркою наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що частина нарахувань здійснена з порушенням умов договору та імперативних приписів законодавства, зокрема в частині застосування механізму пролонгації за відсутності належних доказів її здійснення, врахування комісії за відсутності правових підстав, а також нарахування процентів понад встановлену законом межу та поза межами строку кредитування.
З урахуванням викладеного та здійсненого судом контрольного перерахунку, дійсний розмір заборгованості підлягає визначенню у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, а саме: заборгованість за тілом кредиту – 4 791 грн, заборгованість за процентами – 13 348,72 грн, заборгованість за комісією – 950 грн.
Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, у межах встановленого судом розміру заборгованості.

Судові витрати
 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами першою, другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується платіжними документами, долученими до позовної заяви.
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, на підтвердження чого надано договір про надання правничої допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року, ордер, акт наданих послуг № Д/12517 та детальний опис виконаних робіт.
Надані послуги безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи, відповідають її предмету та характеру здійснених процесуальних дій, а їх обсяг та вартість узгоджуються з виконаною адвокатом роботою.
Водночас відповідач не подала заперечень щодо розміру, обсягу чи необхідності витрат на правничу допомогу, не заявила клопотання про їх зменшення та не надала доказів їх неспівмірності, у зв`язку з чим підстав для зменшення таких витрат суд не вбачає.
Разом із тим, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов заявлено на суму 19 888,64 грн, а задоволено на суму 19 089,72 грн (4791 грн + 13 348,72 грн + 950 грн), розмір задоволених вимог становить: (19 089,72 ? 100) / 19 888,64 ? 95,99 %
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: судовий збір: (19 089,72 ? 2 662,40) / 19 888,64 = 2 554,75 грн; витрати на правничу допомогу: (19 089,72 ? 8 000,00) / 19 888,64 = 7 679,44 грн. 
Таким чином, загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 10 234,19 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 8172350 від 28 вересня 2023 року у розмірі 19 089 (дев`ятнадцять тисяч вісімдесят дев?ять) гривень 72 копійки, з яких: 4 791,00 грн — заборгованість за тілом кредиту; 13 348, 72 грн — заборгованість за процентами; 950,00 грн — заборгованість за комісією.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» судові витрати у розмірі 10 234 (десять тисяч двісті тридцять чотири) гривень 19 копійок, з яких: 2 554, 75 грн — судовий збір; 7679, 44 грн — витрати на професійну правничу допомогу.
В решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 31 березня 2026 року.
Інформація про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ: 35234236, місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС: наявний. 
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Володимирського міського суду Ігор ВІТЕР