ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/1018/26 пров. № А/857/12891/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А. Р., Мікули О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року (постановлену головуючим – суддею Гулик А.Г. у м. Львові) про повернення позовної заяви у справі № 380/1018/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду першої інстанції із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов за мобілізацією ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 позовна заява залишена без руху. Визначено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до суду:
- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку.
06.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви, у якому як поважні зазначені причини пропуску строку звернення до суду, а саме: беззастережно поширеною є існуюча практика обмеження певних громадянських прав та свобод при здійсненні мобілізаційних заходів у спосіб не передбачений законом, та менш з тим, у домінуючій більшості випадків, при затриманні військовозобов`язаних представниками ТЦК та СП - телефони відбираються і, щонайменше, до завершення процедури мобілізації - не видаються; накази про мобілізацію під розпис військовозобов`язаного (як і довідки ВЛК) - також, у домінуючій більшості випадків – мобілізованим не надаються; правнича допомога - практично недоступно. У спірному випадку, позивач отримав доступ до телефону через два місяці після мобілізації. При цьому телефон видавався для дзвінків на 10 хвилин що два тижні. За таких обставин, очевидним є те, що перші дзвінки були до рідних та близьких. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 у клопотанні представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено повністю. Причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом визнано неповажними. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення повернуто позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що про призов за мобілізацією позивач дізнався у день мобілізації, тобто 20.08.2025, відповідно про порушення свого права позивач повинен був також дізнатись 20.08.2025. Відтак, суддя не погодився із доводами позивача про те, що наведені вище обставини є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Інших причин пропуску строку звернення до суду позивач не зазначив.
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційні скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції визнати протиправною та скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, що й клопотання від 06.02.2026, а саме: беззастережно поширеною є існуюча практика обмеження певних громадянських прав та свобод при здійсненні мобілізаційних заходів у спосіб не передбачений законом, та менш з тим, у домінуючій більшості випадків, при затриманні військовозобов`язаних представниками ТЦК та СП - телефони відбираються і, щонайменше, до завершення процедури мобілізації - не видаються; накази про мобілізацію під розпис військовозобов`язаного (як і довідки ВЛК) - також, у домінуючій більшості випадків – мобілізованим не надаються; правнича допомога - практично недоступно. У спірному випадку, позивач отримав доступ до телефону через два місяці після мобілізації. При цьому телефон видавався для дзвінків на 10 хвилин що два тижні. За таких обставин, очевидним є те, що перші дзвінки були до рідних та близьких.
Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з абзацом 1 ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін з наступних підстав. 
Згідно із ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).
За правилами ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
Приписами ч. 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу норм ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як слідує із матеріалів справи, спір у ній виник у зв`язку із призовом за мобілізацією, який за своєю суттю є прийняттям громадянина на публічну службу.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”. Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Як встановив суд першої інстанції, що у цій справі позивача мобілізовано 20.08.2025. Очевидним є те, що про призов за мобілізацією позивач дізнався у день мобілізації, тобто 20.08.2025, відповідно про порушення свого права позивач повинен був також дізнатись 20.08.2025. Отже, строк звернення з позовом до суду сплив 20.09.2025. Разом з тим, позивач звернувся до суду лише 20.01.2026.
Суд правильно звернув увагу на те, що ні позивач, ні представник позивача не надали суду доказів звернення до відповідача чи до відповідного органу правопорядку із скаргами (рапортами, заявами тощо) щодо обмеження прав позивача, перешкоджання йому в реалізації прав, пов`язаних із мобілізацією та подальшим проходженням військової служби, в тому числі і щодо вручення постанови ВЛК про придатність до військової служби, картки обстеження, медичного огляду, наказу про мобілізацію. 
Крім того, позивач та його представник не надали суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували існування обставин, викладених у клопотанні. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з поданих представником позивача документів до позовної заяви та клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду неможливо визначити, що мобілізація позивача та виконання ним обов`язків військової служби, перешкоджали йому зверненню до суду з позовом протягом такого тривалого періоду часу та свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду. 
Таким чином, суд, оцінюючи поважність таких причин пропуску строку звернення до суду дійшов правильного висновку, що такі є суто оціночними твердженнями представника позивача та не підтверджується жодними доказами, у клопотанні не зазначено жодних конкретних обставин, які давали б можливість суду надати їм відповідну оцінку. 
Посилання представника позивача у клопотанні на судову практику Європейського суду з прав людини є нерелевантною до розгляду процесуального питання та не може слугувати підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду. 
Колегія суддів вважає безпідставним покликання апелянта про те, що він не міг скористатися правничою допомогою, оскільки отримав доступ до телефону через два місяці після мобілізації, оскільки реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Крім того, апелянт в подальшому стверджує, що телефон йому видавався для дзвінків на 10 хвилин що два тижні, що також не позбавляло його права скористатися правничою допомогою.
Відтак, правильним є висновок суду, що мобілізація позивача та його перебування на військовій службі не обмежило доступ до правової допомоги, оскільки позов подано його представником, що також вказує на безпідставність тверджень щодо необхідності поновлення пропущеного строку на звернення до суду.
Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
За таких обставин, не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.
За встановлених фактичних обставин та враховуючи наведені вище правові норми у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви.
Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року про повернення позовної заяви у справі № 380/1018/26 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула