Справа № 560/8888/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

18 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі - відповідач, військова частина), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування при обчисленні належного йому грошового забезпечення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення: за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-IX від 02.12.2021; за період з 01.01.2023 по 20.05.2023 - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки з урахуванням розміру грошового забезпечення, нарахованого відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704, у редакції, що підлягає застосуванню в спірні періоди); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належних сум грошового забезпечення за період з 01.03.2022 по день фактичної виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III, у редакції, що підлягає застосуванню в спірні періоди) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159, у редакції, що підлягає застосуванню в спірні періоди).
Ухвалою від 29.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке. 
Вказує, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , перебував на грошовому забезпеченні відповідача та отримував посадовий оклад, оклад за військовим званням та інші складові грошового забезпечення відповідно до Постанови № 704.
Зазначає, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, залишеної без змін Верховним Судом 20.10.2022 року, відновлено дію пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, яка передбачає визначення посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
На думку позивача: у період з 01.03.2022 по 19.05.2023 відповідач безпідставно застосовував як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, а не прожитковий мінімум на 01.01.2022 та 01.01.2023 року, визначений законами про Державний бюджет України відповідних років; такі дії (бездіяльність) призвели до заниження розміру його грошового забезпечення, а також похідних виплат - насамперед матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки; зміни, внесені до Постанови № 704 постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 (далі - Постанова № 481), не можуть звужувати обсяг його прав і не повинні застосовуватись до спірних правовідносин. 
Щодо вимоги про компенсацію втрати частини доходів позивач вказує, що: затримка у виплаті належного грошового забезпечення є порушенням строків виплати його грошових доходів у розумінні Закону № 2050-III; право на компенсацію втрати частини доходів виникає незалежно від того, чи були відповідні суми грошового забезпечення попередньо формально нараховані, оскільки їх розмір може бути визначений на підставі судового рішення.
У поданому відзиві Військова частина НОМЕР_1 заперечила проти задоволення позову, посилаючись, зокрема, на таке.
Вказує, що у спірних правовідносинах діяла лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, як зазначає військова частина, вона не допустила порушення прав та законних інтересів позивача. 
Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини. 
Позивач у спірні періоди проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , перебував на грошовому забезпеченні відповідача, отримував грошове забезпечення, зокрема посадовий оклад, оклад за військове звання, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення (у тому числі матеріальну допомогу на оздоровлення).
Із наявних у матеріалах справи копій грошових атестатів, розрахункових листів та інших документів вбачається, що: при визначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача в період з 01.03.2022 по 19.05.2023 застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року; розрахунок грошового забезпечення позивача після 20.05.2023 здійснювався виходячи з розміру 1762 грн, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до пункту 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481.
У 2022 та 2023 роках позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, розрахована виходячи з розміру грошового забезпечення, визначеного відповідачем на відповідні дати, без урахування вимоги щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 та 2023 років.
Позивач звернувся до відповідача з вимогами щодо перерахунку грошового забезпечення та виплати компенсації втрати частини доходів, на що отримав відмову.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Частина друга статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній у спірні періоди) встановлює, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, які тимчасово проходять військову службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям Сил спеціальних операцій Збройних Сил України встановлюється спеціальна надбавка, що входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення. 
Кабінет Міністрів України постановою від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції, чинній у спірні періоди) визначив структуру та порядок розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців. 
Згідно з пунктом 2 Постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 у первісній редакції було встановлено, що посадові оклади та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 % розміру мінімальної заробітної плати, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022 року, скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103, яким були змінені положення пункту 4 Постанови № 704, що призводили до фіксації розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018. З цієї дати відновлено дію первісної редакції пункту 4 Постанови № 704.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-IX від 02.12.2021 статтею 7 установлено, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 грн з 01.01.2022 року.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 статтею 7 установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684 грн з 01.01.2023 року.
Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, аналізуючи положення Постанови № 704 (у поєднанні з наслідками справи № 826/6453/18), дійшов висновку, що з 29.01.2020 пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню в первісній редакції, яка передбачає використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
У подальшому цей правовий висновок був неодноразово підтверджений у постановах Верховного Суду, наприклад, у справах № 120/8603/21-а від 31.08.2022, № 500/1813/21 від 12.09.2022 та інших.
Так, як убачається з матеріалів справи, при обчисленні грошового забезпечення позивача в період з 01.03.2022 по 19.05.2023 Військова частина НОМЕР_1 застосовувала як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, не враховуючи його подальше законодавче збільшення у 2022 та 2023 роках.
З огляду на наведену вище правову позицію Верховного Суду, а також наслідки справи № 826/6453/18, суд доходить висновку, що після 29.01.2020 для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовців відповідач мав застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року (2481 грн у 2022 році та 2684 грн у 2023 році), а не фіксований показник станом на 01.01.2018 року.
При цьому, відповідач не надав суду належних доказів того, що в спірні періоди він визначав грошове забезпечення позивача, застосовуючи прожитковий мінімум на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно. 
Навпаки, наявні в матеріалах справи докази підтверджують протилежне.
Отже, у частині неврахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 при нарахуванні грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2022 по 19.05.2023 бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки суперечить вимогам Постанови № 704 у первісній редакції, законам про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки, а також усталеній практиці Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.
Щодо періоду з 20.05.2023 року, то суд зазначає про таке. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 (у редакції, чинній з 20.05.2023 року) пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, згідно з якою, розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
У низці своїх постанов Верховний Суд, у тому числі, в постанові від 22.08.2024 у справі № 580/12209/23 та в постанові від 21.08.2025 у справі № 520/22317/23, виходив із того, що з 20.05.2023 - дня набрання чинності Постановою № 481 - пункт 4 Постанови № 704 законно встановив фіксовану розрахункову величину 1762 грн, а суди не можуть підмінювати законодавця й Кабінет Міністрів України у визначенні розміру грошового забезпечення, якщо відповідний нормативно-правовий акт не визнаний протиправним і не скасований у встановленому законом порядку.
Більш того, Верховний Суд прямо зазначив, що у період з 20.05.2023 по 18.06.2025 правові підстави для застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість 1762 грн відсутні, а пункт 2 Постанови № 481 не має зворотної дії в часі.
З огляду на це, суд виходить із такого: на момент нарахування грошового забезпечення позивачу 20.05.2023 пункт 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481 був чинним і підлягав застосуванню; суд, діючи в межах своїх повноважень і виходячи з принципу законності, не може ігнорувати припис чинної постанови Кабінету Міністрів України, що не визнана протиправною та не втратила чинності на відповідний момент; отже, у частині позовних вимог, що стосуються застосування прожиткового мінімуму саме 20.05.2023 року, підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною немає.
Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача перерахувати грошове забезпечення за період до 20.05.2023 підлягають задоволенню частково, а саме: за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 року; за період з 01.01.2023 по 19.05.2023 року.
У частині вимог позивача щодо перерахунку його грошового забезпечення за 20.05.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму позов має бути відхилений.
Щодо перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення позивача, то суд виходить із таких міркувань. 
Матеріальна допомога на оздоровлення є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, розмір якого залежить від розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця (посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення). 
Оскільки суд дійшов висновку, що за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 розмір грошового забезпечення позивача був занижений унаслідок невірного застосування розрахункової величини (прожиткового мінімуму), то: відповідно, заниженим був і розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, розрахований на основі неправильно визначеного грошового забезпечення; підлягає задоволенню вимога позивача щодо перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки з урахуванням грошового забезпечення, визначеного відповідно до пункту 4 Постанови № 704 у редакції, чинній до набрання чинності Постановою № 481 (за 2022 рік та за період до 19.05.2023 року).
Щодо компенсації втрати частини доходів позивача, то суд зазначає про таке. 
Відповідно до положень статей 1-4 Закону № 2050-III (у редакції, чинній у спірний період) та Порядку № 159 (у редакціях, чинних у спірні періоди), підприємства, установи й організації всіх форм власності зобов`язані виплачувати компенсацію втрати частини грошових доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати на один і більше календарних місяців. До таких доходів віднесено, зокрема, заробітну плату (грошове забезпечення).
Сума компенсації обчислюється як добуток суми нарахованого, але невиплаченого доходу за відповідний місяць (після утримання обов`язкових платежів) та індексу інфляції за період прострочення, при цьому інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться.
Верховний Суд у постанові від 21.08.2023 у справі № 460/6767/20, а також у подальших своїх постановах виходив із того, що: компенсація втрати частини доходів підлягає нарахуванню за весь час прострочення виплати доходу, який не має разового характеру (у тому числі, грошового забезпечення), у разі затримки виплати на один і більше календарних місяців; право особи на компенсацію не залежить від того, чи був дохід попередньо формально нарахований, оскільки його розмір може бути визначений на підставі судового рішення.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, відступивши від частини попередніх висновків, додатково вказала, що: відмова у виплаті компенсації або її невиплата за наявності простроченого грошового доходу є протиправною бездіяльністю; початок перебігу строку звернення до суду пов`язується з моментом, коли особа повинна була дізнатися про порушення свого права (зокрема, з моменту фактичної виплати простроченого доходу без компенсації).
У зразковій справі № 280/8933/24 (рішення від 11.04.2025 року) Верховний Суд застосував аналогічних підхід щодо компенсації втрати частини доходів військовослужбовцю у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової грошової винагороди, зазначивши, що така компенсація має виплачуватися за весь час затримки виплати грошового доходу, а не лише за певний обмежений період.
У цій справі суд встановив, що: розмір грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 був визначений з порушенням законодавства, а отже, позивач недоотримав належні йому грошові доходи; виплата грошового забезпечення в належному розмірі буде здійснюватися після набрання чинності цим судовим рішенням, тобто з істотною затримкою у часі.
Отже, має місце порушення відповідачем строків виплати грошового доходу (грошового забезпечення) позивача, що не має разового характеру й підпадає під дію Закону № 2050-III та Порядку № 159.
Аргументи відповідача про відсутність «нарахованого, але невиплаченого доходу» суд відхиляє, оскільки: відповідно до усталеної практики Верховного Суду (зокрема, постанови у справах № 560/8194/20, № 640/12053/21 та № 280/8933/24) факт нарахування доходу може бути встановлений судовим рішенням, яке визначає належний розмір грошового доходу, що підлягає виплаті; компенсація втрати частини доходів має компенсаторний характер і не залежить від того, з чиєї вини допущено затримку виплати доходу - вона спрямована на відшкодування знецінення грошових доходів унаслідок інфляційних процесів.
Отже, суд виходить з того, що позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати грошового забезпечення, яке підлягає перерахунку згідно з цим рішенням суду.
Разом з тим, визначення конкретного розміру компенсації з урахуванням індексів інфляції за кожний місяць прострочення є обов`язком відповідача при виконанні судового рішення, оскільки це пов`язано з арифметичними розрахунками за правилами Закону № 2050-III та Порядку № 159.
Підсумовуючи викладене вище, суд доходить таких висновків.
Позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання перерахувати грошове забезпечення за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 є обґрунтованими й підлягають задоволенню.
Вимоги щодо застосування прожиткового мінімуму 20.05.2023 суперечать чинній на той момент редакції пункту 4 Постанови № 704 (у редакції Постанови № 481), а тому, в цій частині позов підлягає відмові.
Вимоги щодо перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки підлягають задоволенню, оскільки розмір цієї допомоги прямо залежить від розміру грошового забезпечення, яке має бути перераховано.
Вимоги щодо компенсації втрати частини доходів є обґрунтованими в частині обов`язку відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію за період прострочення виплати належного грошового забезпечення, виходячи із сум, що підлягають виплаті за результатами перерахунку, і з дотриманням порядку обчислення, визначеного Законом № 2050-III та Порядком № 159.
У зв`язку з цим позов підлягає частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, що полягає у неврахуванні при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 у період: з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-IX від 02.12.2021 року; з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року, як розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 шляхом: визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням на відповідні дати, множенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на тарифні коефіцієнти, передбачені додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» для посади та військового звання, які обіймав ОСОБА_1 ; повторного обчислення розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за кожний місяць зазначених періодів відповідно до умов грошового забезпечення, що застосовувалися до ОСОБА_1 у ці періоди; виплати ОСОБА_1 різниці між фактично нарахованими та виплаченими сумами грошового забезпечення та сумами, що підлягають виплаті за результатами такого перерахунку.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити перерахунок матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2022 та 2023 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, визначеного за результатами перерахунку, передбаченого абзацом 3 цього рішення суду, та виплатити ОСОБА_1 суму різниці з урахуванням уже виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення, визначених відповідно до абзаців 3 і 4 цього рішення суду, за період з 01.03.2022 по день фактичної виплати зазначених сум, відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, обчисливши суму такої компенсації за кожний місяць прострочення згідно зі статтею 3 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пунктами 2-4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений