Справа № 303/9796/25
 
2/303/3861/25
 
ряд. стат. звіту № 38

 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 квітня 2025 року         м. Мукачево

 
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді   Мирошниченка Ю.М.
за участю секретаря судових засідань Лукач К.М.,
представниці позивача   Гринихи Т.Ю.,
представника відповідача    ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк, Позивач) звернулося до суду з позовом про визнання права іпотекодержателя стосовно нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.01.2006 року між Банком та ОСОБА_2 (далі – Відповідачка) було укладено кредитний договір № MKH0GK00001466 на суму 159 860,00 грн. з терміном повернення до 16.01.2026 року. Для забезпечення виконання зобов`язань того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок у с. Куштановиця (адресу якого згодом змінено з буд. 230 на АДРЕСА_1 ).
Позивач вказує, що через невиконання Відповідачкою зобов`язань, Банк у 2016 році скористався позасудовим способом стягнення, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки. Надалі, 10.11.2023 року, майно було відчужено на користь ОСОБА_3 . Однак, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.05.2024 р. (справа № 303/533/24) реєстрацію права власності за Банком було скасовано, а майно витребувано на користь ОСОБА_2 . Банк стверджує, що оскільки іпотека була припинена в реєстрі лише у зв`язку з набуттям ним права власності, яке згодом було скасоване судом, його право іпотекодержателя підлягає відновленню для захисту прав кредитора.
Відповідачка ОСОБА_2 через свого представника подала відзив, у якому наголошує на тому, що Банк вже звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, й рішенням суду від 21.05.2009 р. (справа № 2-1550/09) такі вимоги були задоволені. На думку Відповідачки, звернення з позовом про стягнення всієї суми боргу (або звернення стягнення) змінює строк виконання основного зобов`язання, що призводить до припинення права нараховувати відсотки та змінює режим іпотеки.
Відповідачка стверджує, що зобов`язання за кредитним договором були фактично виконані або припинені, зокрема через анулювання частини боргу за додатковою угодою від 05.02.2020 року. Також зазначає, що строк дії іпотечного договору збігається зі строком кредитування (до 16.01.2026), а право іпотеки припинилося в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ст. 593 ЦК України. Просить застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин і відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У відповіді на відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечує проти доводів Відповідачки. Щодо рішення суду від 2009 року Банк наголошує, що виконавче провадження № 19206751 з виконання цього рішення було закінчено в 2010 році у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, а не через фактичне виконання. 
Банк підкреслює, що запис про іпотеку було вилучено з реєстру виключно на підставі набуття ним права власності. Оскільки судове рішення скасувало підставу набуття власності, право іпотеки як акцесорне зобов`язання не може вважатися припиненим, оскільки основний борг не погашений у повному обсязі.
Щодо додаткової угоди 2020 року Позивач зазначає, що прощення частини заборгованості відбувалося в контексті зарахування вартості майна, яке на той момент перебувало у власності Банку. Скасування реєстрації права власності за Банком нівелює підстави такого зарахування та прощення боргу.
У судовому засіданні представники сторін підтримали позиції, наведені у заявах по суті справи.
Позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) щодо загальних положень про зобов`язання та виконання договору, а також спеціальними нормами Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Стаття 17 цього ж Закону передбачає вичерпний перелік підстав припинення іпотеки, серед яких, зокрема: припинення основного зобов`язання або розірвання іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Разом з тим, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17), якщо судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, згодом було скасоване, то іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису. Це зумовлено тим, що скасування судового рішення, яке послужило підставою для припинення іпотеки, відновлює правове становище, що існувало до його винесення.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 частини 2 цієї статті встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Припинення іпотеки у реєстрі на підставі процедури, яка в подальшому була визнана судом незаконною, не призводить до фактичного припинення самої іпотеки як обтяження, якщо основне зобов`язання (кредитний борг) залишається невиконаним.
Судом встановлено, що 17 січня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKH0GK00001466, за умовами якого позичальниця отримала грошові кошти у розмірі 159 860,00 гривень зі строком повернення до 16 січня 2026 року. 
Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сторони уклали договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок загальною площею 253,6 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
З огляду на неналежне виконанням позичальницею умов договору, у 2009 році Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 травня 2009 року у справі № 2-1550/09 позов було задоволено та звернуто стягнення на вищевказаний будинок шляхом продажу Банком від імені ОСОБА_2 будь-яким способом.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вказане рішення суду тривалий час не було виконане через відсутність реалізації майна в межах примусового виконання, що підтверджується фактом закриття виконавчого провадження № 19206751 у 2010 році. Оскільки судове рішення 2009 року не призвело до фактичного задоволення вимог кредитора, а борг залишався непогашеним, Банк у 2016 році ініціював процедуру позасудового врегулювання, передбачену ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення не позбавляла кредитора права на застосування альтернативних засобів задоволення своїх вимог, зокрема шляхом прийняття предмета іпотеки у власність.
Паралельно Банк, 02 грудня 2016 року провів внутрішньобанківську операцію з постановки предмета іпотеки на баланс установи за ціною 1 023 000,00 гривень, що відображено у платіжній інструкції № 1023000 та банківських виписках. Вказані кошти були спрямовані на погашення існуючої на той момент заборгованості за кредитним договором.
Надалі, 14 листопада 2017 року Мукачівським міськрайонним судом у справі № 303/5148/17 було ухвалено чергове заочне рішення, яким з ОСОБА_2 на користь Банку стягнуто заборгованість у розмірі 46 598,54 гривень, що виникла станом на липень 2017 року. 
У межах виконання цього рішення державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 57413123.
05 лютого 2020 року між сторонами було підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з якою Банк здійснив часткове прощення пені у розмірі 39 221,49 грн та встановив новий графік платежів. 
16 вересня 2020 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 57413123. Підставою для закриття провадження стала заява Банку про повне погашення заборгованості, яке фактично відбулося не шляхом сплати коштів боржником, а внаслідок проведеного Банком у грудні 2016 року зарахування вартості іпотечного майна (житлового будинку) в рахунок погашення кредиту. Таким чином, на момент подання заяви до ДВС у 2020 році, Банк виходив із того, що його вимоги задоволені за рахунок набуття права власності на предмет іпотеки, що згодом було визнано судом незаконним.
08 листопада 2023 року Банк, посилаючись на процедуру позасудового врегулювання та факт набуття ним права власності на предмет іпотеки, звернувся до державного реєстратора з повідомленнями про припинення записів про іпотеку та заборону відчуження майна. Внаслідок цього 10 листопада 2023 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким Банк відчужив вказаний будинок третій особі – ОСОБА_3 .
Однак, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 травня 2024 року у справі № 303/533/24, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за Банком та ОСОБА_3 , а житловий будинок витребувано з володіння останнього на користь ОСОБА_2 . Суди дійшли висновку про порушення процедури позасудового стягнення, передбаченої ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Після набрання законної сили рішенням суду про витребування будинку на користь ОСОБА_2 , 09 грудня 2025 року Банк провів операції з відновлення заборгованості в обліку установи (шляхом скасування попередніх зарахувань, пов`язаних із позасудовим стягненням) на загальну суму понад 1 млн грн. Такі дії позивача мотивовані відновленням стану заборгованості через втрату права власності на предмет іпотеки. Наразі, згідно з актуальним розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_2 становить 1 098 353,04 грн (а станом на березень 2026 року – 1 129 922,22 грн), що стало підставою для звернення Банку до суду з даним позовом про визнання права іпотекодержателя для забезпечення виконання вказаних грошових вимог.
Оцінюючи аргументи сторін та подані докази, суд виходить з того, що ключовим питанням у цій справі є визначення правового статусу іпотеки після скасування судового рішення, яке стало підставою для її фактичного припинення в державному реєстрі.
Встановлено, що станом на момент звернення Банку до реєстратора у листопаді 2023 року, іпотека вважалася припиненою у зв`язку з реалізацією Банком права на позасудове врегулювання (набуття права власності). Однак, оскільки рішенням суду у справі № 303/533/24 цю процедуру визнано незаконною, а право власності повернуто ОСОБА_2 , юридична підстава для припинення іпотеки відпала.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 червня 2021 року (справа № 922/2416/17), принцип нерозривності іпотеки та основного зобов`язання означає, що доки існує борг, існує й забезпечення, якщо воно не було припинене на законних підставах. Скасування підстави припинення іпотеки (реєстрації права власності за банком) автоматично відновлює стан, що існував до такого порушення.
Суд відкидає аргументи відповідачки про те, що зобов`язання припинилося у 2020 році у зв`язку із закінченням виконавчого провадження № 57413123. Як убачається з матеріалів справи, заборгованість, що стягувалася у тому провадженні, стосувалася лише частини боргу станом на 2017 рік. Повне виконання основного зобов`язання за кредитним договором № MKH0GK00001466 від 17.01.2006 року, строк якого встановлено до 2026 року, відповідачкою не доведено. Ба більше, підписання Додаткової угоди № 1 від 05.02.2020 року свідчить про визнання боржницею наявності невиконаних зобов`язань та погодження нового графіка платежів.
Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне. Оскільки на цей час у Державному реєстрі речових прав відомості про іпотеку відсутні, а реєстраційна дія була вчинена на підставі процедури, визнаної судом неправомірною, Банк позбавлений можливості реалізувати свої права кредитора.
Відповідно до ст. 16 ЦК України та враховуючи специфіку ситуації, визнання права іпотекодержателя є належним та ефективним способом захисту, оскільки воно усуває стан невизначеності щодо наявності обтяження майна та є законною підставою для відновлення відповідних записів у державному реєстрі. Такий підхід повністю узгоджується з принципом «справедливого балансу» між інтересами кредитора, який має право на забезпечення свого вимоги, та власника майна, який продовжує нести зобов`язання за договором.
Таким чином, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинене, а підстави для припинення іпотеки, передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку», наразі відсутні, позовні вимоги про визнання права іпотекодержателя є обґрунтованими та доведеними. 
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання права іпотекодержателя, суд бере до уваги стан виконання основного зобов`язання за кредитним договором № MKH0GK00001466 від 17.01.2006 року.
Судом встановлено, що станом на 10.12.2025 року загальна заборгованість відповідачки складає 1 098 353,04 грн. Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що борг був повністю погашений у 2020 році, що нібито підтверджується закриттям виконавчого провадження № 57413123. Як убачається з матеріалів справи, зазначене провадження стосувалося примусового стягнення лише обмеженої суми боргу (46 598,54 грн), зафіксованої станом на липень 2017 року. Разом з тим, кредитний договір передбачає кінцевий строк повернення коштів – 16.01.2026 року, а отже, стягнення частини простроченої заборгованості у 2017 році не припинило дію договору в цілому та не звільнило позичальницю від обов`язку повертати решту кредиту та нараховані відсотки.
Окремої уваги заслуговує факт підписання сторонами Додаткової угоди № 1 від 05.02.2020 року. Укладення цього правочину, яким Банк простив частину пені (39 221,49 грн) та встановив новий графік платежів, свідчить про вчинення ОСОБА_2 дій, що підтверджують визнання нею залишку боргу та реструктуризацію зобов`язання вже після винесення рішень про стягнення 2009 та 2017 років.
Щодо проведених Банком 09.12.2025 року операцій з «відміни зарахування коштів» (на підставі банківських виписок по рахунку № НОМЕР_1 ), суд зазначає, що такі дії є логічним наслідком набрання законної сили рішенням суду у справі № 303/533/24. Оскільки судовим рішенням було скасовано право власності Банку на предмет іпотеки (яке раніше вважалося способом погашення боргу), фактичне відновлення суми заборгованості в обліку банку є правомірним відновленням становища, що існувало до порушення.
Таким чином, оскільки основне зобов`язання не є припиненим виконанням, а сума заборгованості є реальною та підтвердженою належними розрахунками, право кредитора на іпотечне забезпечення підлягає захисту шляхом визнання за ним права іпотекодержателя. Будь-який інший висновок призвів би до безпідставного збагачення боржника, який отримав би майно назад у власність без фактичного повернення кредитних коштів, що суперечить засадам справедливості та добросовісності (ст. 3 ЦК України).
Щодо заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Проте, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
У справі, що розглядається, об`єктом захисту є право іпотеки, яке з 2016 року було припинене в Реєстрі у зв`язку з переходом права власності на предмет іпотеки до самого Банку (державна реєстрація від 02.12.2016). 
З огляду на це суд констатую, що за обставин, коли право кредитора на предмет іпотеки було зареєстроване як право власності, іпотека припиняється на підставі ст. 606 ЦК України (поєднання боржника і кредитора в одній особі). У цей період Банк об`єктивно не міг заявляти вимоги про визнання права іпотеки, оскільки вважав себе повноправним власником майна.
Порушення прав Банку як іпотекодержателя стало реальним лише 09.09.2025 року, коли набрало законної сили рішення суду у справі № 303/533/24, яким право власності Банку було скасовано, а майно витребувано на користь ОСОБА_2 . Саме з цієї дати правовий стан майна повернувся до статусу «предмета іпотеки», який, проте, не був відображений у Реєстрі.
Отже, оскільки право на позов виникло у Позивача 09.09.2025 року, а з позовом він звернувся у грудні 2025 року, передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності не сплив.
Суд відхиляє аргументи відповідачки про те, що строк слід рахувати з моменту виникнення прострочення за кредитом (2016 рік). Суд наголошує, що предметом цього спору є не стягнення коштів, а відновлення права іпотеки, яке було припинено внаслідок реєстраційних дій, згодом визнаних незаконними. Відтак, строк позовної давності для вимоги про визнання права іпотеки починається з моменту припинення права власності кредитора на це майно.
Також суд ураховує положення ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки підписання ОСОБА_2 . Додаткової угоди № 1 від 05.02.2020 р. до Кредитного договору свідчить про переривання перебігу позовної давності щодо основного зобов`язання, що відповідно до ст. 548 ЦК України має наслідком і збереження чинності заходів його забезпечення (іпотеки).
Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 2422,40 гривень сплаченого судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89, 229, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя задовольнити.
Визнати за Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) право іпотекодержателя за Договором іпотеки від 17 січня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Щербан О.П. за реєстровим № 168 (укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 ), стосовно іпотечного майна – домоволодіння (житловий будинок), загальною площею 253,60 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1077385221227.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Повний текст рішення складено 16.04.2026 року.

Головуючий          Юрій Мирошниченко