РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 	справа № 580/13048/25 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у змішаній (паперовій та електронній) формі в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі - відповідач), третя особа: Другий вілдділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в якому просить :
- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-2556-2300 від 22.04.2025, видану Головним управлінням ДПС у Черкаській області;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Черкаській області припинити нарахування та стягнення ЄСВ з позивача, як з самозайнятої особи.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 22.04.2025 р. Головним управлінням Державної податкової служби у Черкаській області (далі - Відповідач) було видано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-2556-2300 на суму 18 802,47 грн, адресовану мені як платнику єдиного соціального внеску (далі – ЄСВ), з урахуванням того, що позивач нібито є самозайнятою особою (адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність). Оспорювана вимога набула чинності 02.06.2025 року. 29.10.2025 р. Відповідач звернувся із заявою за 7997/5/23-00-13-02-11 про відкриття виконавчого провадження до Другого відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та останнім 20.11.2025 р. було відкрито виконавче провадження 79632715 (Ідентифікатор доступу: 58525888415В, про що позивач дізнався з повідомлення у мобільному засосунку «Дія» 20.11.2025 р. Ознайомившись із Виконавчим провадженням та відповідними документами Відповідача вбачається, що вимога була надіслана (або вручена) за адресою: АДРЕСА_1 . Однак позивач не проживає за вказаною адресою із 2019 р., а 09.10.2023 р., був знятий з реєстраційного обліку місця проживання власником житла. Таким чином, на момент видачі вимоги (22.04.2025) та відкриття виконавчого провадження (20.11.2025) вказана адреса не була його місцем проживання, що унеможливлює належне повідомлення позивача як платника податків. Крім того, Відповідач помилково кваліфікував позивача, як самозайняту особу (адвоката, який здійснює незалежну професійну діяльність), зобов`язавши сплачувати ЄСВ за себе. Насправді позивач здійснюю адвокатську діяльність виключно в рамках юридичної особи - Адвокатського бюро «Бодашко та партнери» (код ЄДРПОУ 40868142), де він засновником. Також, позивач є особою з інвалідністю II групи, що автоматично звільняє його від сплати ЄСВ за себе як самозайняту особу, оскільки останній отримує відповідно до закону пенсію.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач, подав до суду відзив в якому позов не визнав та вказав, що ОСОБА_1 , як платником єдиного внеску, порушено правила сплати (перерахування) єдиного внеску. Погашення заборгованості відбувалося із значною затримкою, тому відповідно до ст.25 Закону на момент погашення боргу в інтегрованій картці платника в автоматичному режимі розраховувалася штрафна (фінансова) санкція за несвоєчасну сплату єдиного внеску у розмірі 20 відсотків погашеної суми. ОСОБА_1 згідно баз даних є пенсіонером з 26.05.2020 р. Зведені дані щодо погашених сум податкового боргу та застосованих штрафних санкцій наведено в розрахунку штрафних санкцій, доданого до податкового повідомлення-рішення 0030112407 від 21.05.2025 р. (направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення), а саме нараховано 18802,47 грн. (штрафна санкція 5858,72 грн. та пеня 18802,47 гривень) за період з 03.05.2018 по 01.03.2020 р. Тобто, нарахування єдиного внеску здійснено відповідачу до встановлення статусу особи з інвалідністю, за період з 03.05.2018 по 01.03.2020 р. Станом на дату розгляду справи заборгованість не погашена, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована в межах та спосіб визначений чинним законодавством. Просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач відповідь на відзив не подав.
17.12.2025 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення в яких представник вказує, що контролюючий орган діяв у межах та спосіб передбачений чинним законодавством. Фактичною підставою для застосування до позивача штрафу та нарахування пені була несвоєчасна сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Розглянувши подані документи і матеріали, суд зазначає, що відповідно до пункту 122 розділу VI «Перехідні положення» Положення 1845/0/15-21 до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей. Електронні документи та електронні копії паперових документів вносяться до АСДС та зберігаються в централізованому файловому сховищі. Документи, що надійшли до суду в електронній формі, за потреби можуть роздруковуватися та приєднуватися до матеріалів справи у паперовій формі.
Згідно з абзацом 21 пункту 1 розділу VII Формування і оформлення судових справ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 814 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 17 жовтня 2023 року 485) у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, формування матеріалів судової справи здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Отже, процесуальне законодавство передбачає можливість розгляду справи у змішаній формі (паперовій та електронній) та прийняття рішення про такий розгляд суддею, у провадженні якого перебуває судова справа.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за доцільне здійснити розгляд справи у змішаній (паперовій та електронній) формі.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 22.04.2025 р. Головним управлінням Державної податкової служби у Черкаській області (далі - Відповідач) було видано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-2556-2300 на суму 18 802,47 грн, як платнику єдиного соціального внеску (далі – ЄСВ), з урахуванням того, що позивач є самозайнятою особою (адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність).
29.10.2025 р. Відповідач звернувся із заявою за 7997/5/23-00-13-02-11 про відкриття виконавчого провадження до Другого відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та останнім 20.11.2025 р. було відкрито виконавче провадження 79632715 (Ідентифікатор доступу: 58525888415В).
Позивач не погоджується з вказаними обставинами, тому звернувся позовом до суду.
Надаючи спірним обставинам суд врахував.
Щодо твердження позивача про неналежне повідомлення, суд зазначає наступне.
Головним управлінням ДПС у Черкаській області була сформована податкова вимога форми «Ф» від 22.04.2025 р. 2556-2300 на суму 12943,75грн, яку було направлено на податкову адресу АДРЕСА_1 та повернуто відправнику з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
За правилами абзаців першого, другого пункту 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
Слід зазначити, що відповідно до п. 42.4 ст. 42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Отже, законодавець передбачив два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків: надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено відповідачем у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
У постанові від 23 травня 2022 року у справі 810/3116/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
У цій же постанові Судова палата зробила висновок, що обов`язку контролюючого органу щодо направлення платнику податків кореспонденції у спосіб, визначений статтями 42, 58 ПК України, кореспондує також і обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції. Також судом зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2025 року у справі 580/871/24.
Враховуючи викладене, доводи Позивача про неотримання податкової вимоги є незмістовними, оскільки у випадку направлення означеної вимоги на актуальну податкову адресу позивача та з моменту проставлення поштовим оператором відповідної відмітки про невручення адресату поштового відправлення із зазначенням такої причини документи вважаються врученими платнику податків.
Згідно з приписами статті 45 ПК України податковою адресою платника податків фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Отже, законом встановлено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган про зміну податкової адреси протягом місяця з дня, коли така зміна відбувалася.
Разом з цим, позивач, з дати зняття з реєстрації за податковою адресою, не повідомив відповідача про зміну місця проживання. 
Таким чином контролюючий орган виконав свій обов`язок щодо направлення податкової вимоги на адресу Позивача.
Що стосується тверджень позивача щодо звільнення Позивача від сплати ЄСВ як особи з інвалідністю II групи, суд зазначає насупне.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник». Згідно з цією нормою це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі також - Закон 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 13 Закону 5076-VI передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
-для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З урахування встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
При цьому твердження позивача, що він здійснює адвокатську діяльність в рамках юридичної особи - Адвокатського бюро "Бодашко та партнери" де є засновником, тому не має сплачувати ЄСВ за себе, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем доказів зазначеного не надано.
Тому суд не має можливості встановити, чи сплачував позивач у спірний період податки будучи засновником Адвокатського об`єднання.
Разом з тим, згідно з п. 5 ч.1 ст. 4 Закону про ЄСВ. Платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
У частині 4 ст. 4 Закону про ЄСВ зазначено, що особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Суд зауважує, що відповідач не спростовує посилання позивача щодо звільнення його від сплати ЄСВ, починаючи з 26.05.2020 та не оспорює цей факт.
При цьому, матеріалами справи підтверджено, що податкова вимога стосується виключно періоду, який передує набуттю статусу особи з інвалідністю позивача.
Відповідачем доведено, що нарахування єдиного внеску здійснено відповідачу до встановлення статусу особи з інвалідністю, за період з 03.05.2018 по 01.03.2020 р.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VI Інструкції 449 у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Згідно з абзацом 3 пункту 2 розділу VI Інструкції 449 сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом про ЄСВ, є недоїмкою.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції 449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: (і) дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; (іі) платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; (ііі) платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Водночас, із пункту 1 розділу VII Інструкції 449 вбачається, що фінансовими санкціями є штрафи та пеня.
Крім того, порядок накладення штрафів та нарахування пені врегульовано частиною 14 статті 25 Закону про ЄСВ, де вказано, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.
В силу вимог частини шістнадцятої статті 25 Закону 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
З аналізу викладених правових норм вбачається, що умовою для застосування до платника штрафних санкцій та нарахування пені є несвоєчасна сплата останнім єдиного внеску. При цьому сплачені платником суми зараховуються в порядку календарної черговості для погашення недоїмки, штрафів та пені.
Отже, з вищезазначеного вбачається, що оскаржуване рішення прийняте контролюючим органом у зв`язку із порушенням позивачем строків сплати єдиного внеску.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що оскаржувана вимога, є на думку суду правомірною, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Згідно п.41 висновку 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 241-246, 255, 263, 295, КАС України суд,

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Копію рішення направити сторонам по справі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя 	Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ