ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року 
м. Харків 
справа № 644/2534/25
провадження № 22-ц/818/771/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року в складі судді Попової В.О., -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Корнєва О.В. звернувся до суду з відповідним позовом, в якому з метою забезпечення реалізації прав дитини просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та утримує без участі відповідачки малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини.
Позов вмотивований тим, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем, який самостійно несе всі витрати на утримання доньки, опікується її духовним та фізичним розвитком. Відповідачка є особою з інвалідністю ІІ групи через психічне захворювання та проживає в іншому місті, тому вона не має можливості утримувати доньку та займатися її вихованням. Позивач з донькою проживає в квартирі, з ними проживає його мати, яка є бабусею дитини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, визначено місце проживання дитини малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час у позивача виникла необхідність вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини, тому у зв`язку з вищевикладеним позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом .
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 24 березня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до уповноважених органів самостійно, як батько дитини з відповідними заявами та отримував відмови у вирішенні питань, щодо реалізації прав дитини без згоди на це матері, що може свідчити про наявність спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Даних про існування між батьками відповідного спору позовна заява та матеріали справи не містять. Тому суд вважав, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо захисту права власності дитини, матеріального забезпечення дитини, отримання дитиною медичних або освітніх послуг, тощо. З огляду на вище зазначене, позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком задоволенню не підлягають.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Корнєва О.В. подав апеляційну скаргу посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги по встановлення факту що має юридичне значення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять належні та достатні докази на підтвердження факту самостійного виховання дитини виключно батьком. Зазначений факт визнаний відповідачкою. Позов спрямований на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також на захист своїх прав як батька, що займається самостійно вихованням та утриманням дитини.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 03 травня 2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с.22).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року. (а.с.23-24).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено: визначено місце проживання дитини - малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 02.01.2025.(а.с.42-44)
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб вбачається що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно інформаційної довідки виданої ст.. ДОП СП ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області, ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на постійній основі з 2014 року. В ході проведення перевірки встановлено що гр.. ОСОБА_1 мешкає разом із своєю матір`ю ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 та малолітньою донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно декларації № 0001-МЕАТ-ТМА0 від 01.07.2022 ОСОБА_1 уклав декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарем - педіатром ОСОБА_9 , яка працює в КНП «Міська дитяча поліклініка №16 на дочку – ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно характеристики Комунального закладу «Харківський ліцей №113 Харківської міської ради» від 09.05.2024 року вбачається, що дитина ОСОБА_10 навчається в даному закладі освіти з 1 класу. На уроках завжди присутня, шкільними приладдями забезпечена, дитина доглянута, охайна має все необхідне. Упродовж навчання освітнім та виховним процесом опікується батько – ОСОБА_1 . До лютого 2022 року батько кожного дня забирав ОСОБА_11 зі школи. На даний час батько достатньо приділяє уваги навчанню і вихованню доньки. Матір дівчинки, ОСОБА_2 успіхами доньки не цікавилась із класним керівником спілкувалась в телефонному режимі тільки у випадках отримання довідки про місце навчання дитини.
Відповідно до даних акту обстеження умов проживання службою у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей ХМР від 19.07.2024 року при обстеженні умов проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що за вказаною адресою проживають бабуся ОСОБА_8 дядько ОСОБА_7 , батько ОСОБА_1 , та його донька ОСОБА_10 яка забезпечена всім необхідним, має окреме спальне ліжко, стіл для навчання, речі та іграшки за віком. Батьком утворені належні умови для виховання та розвитку доньки. Стосунки у сім`ї: зі слів батька після розірвання шлюбу мати фактично самоусунулась від виховання та утримання доньки, мешкає окремо, інколи приїздить навідати дитину.(а.с.39)
Відповідачка в поданій письмовій заяві зазначила, що факти, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 щодо факту самостійного виховання дитини визнає, та зазначає що є інвалідом 2-ї групи пожиттєво, в силу психічного захворювання, потребує періодичного стаціонарного лікування та постійно приймає ліки, тому фізично не може виховувати та матеріально утримувати доньку.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Звертаючись до суду з із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини, ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні їхньої спільної дочки, що дитиною займається виключно він, а тому має намір встановити цей факт в судовому порядку. Метою встановлення такого факту є отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» а також на захист своїх прав як батька, що займається самостійно вихованням та утриманням дитини.
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 не ставить питання про позбавлення батьківських прав матері цієї дитини або визнання її недієздатною, зазначаючи лише про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком автоматично створює негативні наслідки для матері дитини.
Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган Опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав.
Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зазначив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб – це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Ефективність юридичного засобу захисту права людини – це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети – захистити право людини.
Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9).
Таким чином, критеріями ефективності судового рішення є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері малолітньої дитини батьківських прав.
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна 

Ю.М. Мальований