П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Київ
Справа № 7362/1059/24
Провадження №22-ц/824/1838/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 04 березня 2026 року
Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Ольшевського П.М.

сторони: позивач Приватне акціонерне товариство 
«Страхова компанія «АРКС»
відповідач:  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року, ухвалені у складі судді Кравченко Л.М., -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 р. ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулось до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 156411,55 грн. та судового збору у розмірі 3028,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 10.02.2021 о 18-04 год. у м.Київ, Шевченківського району по вул. Дегтярівська,51, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DEAWOO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2021 р. по справі № 761/6766/21 водія ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
На момент дорожньо-транспортної пригоди було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 73920Га\05АВ від 09.06.2020 та Додаткова угода №1 від 11.06.2020 до Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 73920Га\05АВ від 09.06.2020. Згідно Договору Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користування і розпорядженням наземним транспортним засобом «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Страхувальник звернувся із заявою від 12.02.2021 р. про подію та виплату страхового відшкодування.
Заява була розглянута та здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі:
-Акту технічного стану;
-Рахунку-фактури № СМУ00004625 від 23.02.2021 року;
-Ремонтної калькуляцій №1.003.21.0 від 24.02.2021 року;
-Страхового акту № ARX27328573 від 04.03.2021 року;
-Розрахунку страхового відшкодування.
Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки у розмірі 272446,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №757971 від 09.03.2021 страхове відшкодування було сплачене з вираховуванням суми несплаченої частини страхового платежу в розмірі 13965 грн.
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «DEAWOO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована за договором-полісом № АР903526 в ПрАТ «УПСК».
Внаслідок цього ПрАТ «УПСК» здійснило потерпілому виплату страхового відшкодування в розмірі 130000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 17847 від 21.08.2021 р. Різниця між сплаченою сумою та вартістю відновленого ремонту становить 156411,55 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування. 
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що вартість відновлюваного ремонту, яка має визначатися суб`єктом оціночної діяльності спеціалістом чи експертом, за результатами якої складається звіт про оцінку чи висновок, у даному випадку визначена на підставі рахунку СТО.
Як вбачається із Рахунку ТОВ «САММІТ МОТОРЗ УКРАЇНА» від 23.02.2021 на заміну було придбано та встановлено передню праву фару, вартість якої становить близько 85 000 грн.
Натомість у Акті технічного стану від 12.02.2021 р. (розділ - Пошкодження, що не пов`язані з подією) зазначено передню праву фару та ще одна деталь, назву якої не можна прочитати, оскільки почерк експерта дуже нерозбірливий.
Таким чином, є підстави вважати, що до рахунку на оплату було включено також вартість деталей та ремонтні роботи по їх заміні, що не були пошкоджені в результаті даного ДТП.
Не погоджуючись з рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подала апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Вказує, що вартість відновлювального ремонту підтверджується відповідними документами СТО, на якій проводився ремонт автомобіля, а саме рахунок СТО ТОВ «Автоград» №СМУ00004625 від 23 лютого 2021 року.
ОСОБА_1 04 липня 2025 року подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» понесені судові витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.
Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Приходька С.В. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ПАТ «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подала апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені заяви оскільки, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
09 жовтня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Приходько С.В. в якому він просив рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суд першої інстанції залишити без змін а апеляційні скарги без задоволення.
В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник ПрАТ СК «Аркс» адвокат Сечко С.В. підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Приходько С.В. в судове засідання не з`явилися.
02 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Приходька С.В. про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 10.02.2021 р. о 18-04 год. у м.Київ, Шевченківського району по вул. Дегтярівська,51, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DEAWOO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2021 по справі № 761/6766/21 водія ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
На момент дорожньо-транспортної пригоди було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 73920Га\05АВ від 09.06.2020 та Додаткова угода №1 від 11.06.2020 до Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 73920Га\05АВ від 09.06.2020. Згідно Договору Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користування і розпорядженням наземним транспортним засобом «Lexus», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Страхувальник звернувся із заявою від 12.02.2021 р. про подію та виплату страхового відшкодування.
Заява була розглянута та здійснено розрахунок страхового відшкодування на підставі:
-Акту технічного стану;
-Рахунку-фактури № СМУ00004625 від 23.02.2021 р.;
-Ремонтної калькуляцій №1.003.21.0 від 24.02.2021 р.;
-Страхового акту № ARX27328573 від 04.03.2021 р.;
-Розрахунку страхового відшкодування.
Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки у розмірі 272446,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №757971 від 09.032021. страхове відшкодування було сплачене з вираховуванням суми несплаченої частини страхового платежу в розмірі 13965 грн.
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «DEAWOO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована за договором-полісом № АР903526 в ПрАТ «УПСК».
Внаслідок цього ПрАТ «УПСК» здійснило потерпілому виплату страхового відшкодування в розмірі 130000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 17847 від 21.08.2021 року. Різниця між сплаченою сумою та вартістю відновленого ремонту становить 156411,55 грн.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.
Отже, системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
При вирішенні даного спору суд керується вимогами ст.1192 ЦК України, відповідно до якої: якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З приводу механізму визначення розміру заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспортного засобу, Верховний Суд у постанові №911/482/17 від 20 березня 2018р. зазначив: «Суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку є лише попереднім оціночним документом, але не кінцевою сумою, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення , яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.
Таким чином, надані позивачем доказом а саме Рахунок-фактура № СМУ00004625 від 23.02.2021 р., Ремонтна калькуляція №1.003.21.0 від 24.02.2021 р., Страховий акт № ARX27328573 від 04.03.2021 р., Розрахунок страхового відшкодування, є належними доказами, які свідчать про розмір шкоди яка була завдана потерпілому у ДТП та відповідно на підставі вказаних доказів, суд має можливість встановити фактичні збитки завдані потерпілому відповідачем та стягнути відповідний розмір завданої шкоди
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач не надав доказів, що відремонтовані деталі на СТО не були пошкоджені внаслідок винних дій відповідача, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.
У конкретному випадку пошкоджений автомобіль, відремонтовано ТОВ «Автоград». Таким чином, сума сплачена за ремонт, пошкоджених в ДТП деталей є реальним розміром збитків, що підлягають відшкодуванню в розумінні статті 1192 ЦК України.
Оскільки, суд не повно встановив обставини справи, а саме факт настання шкоди та обов`язок відповідача відновити пошкоджену річ, рішення суду, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
З урахуванням того, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року підлягає скасуванню, то додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року також належить скасувати.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Під час звернення з позовом до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3 028,000 грн.
Під час звернення з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 4 542,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 7 570,00 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2025 року та ухвали нове рішення яким позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аркс» - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аркс» 0470, м. Київ, вул. Іллінська, 8, Код ЄДРПОУ 20474912 суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 156 411,55 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аркс» (0470, м. Київ, вул. Іллінська, 8, Код ЄДРПОУ 20474912) суму сплаченого судового збору у розмірі 7 570,00 грн
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна