01.04.2026
Справа № 696/1366/24
Провадження № 2/696/13/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області в складі 
головуючого судді Шкреби В.В., 
при секретарі Степановій Н.В.,
за участі представника позивачів ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янка Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , прож. по АДРЕСА_3 , зареєстрована по АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Михайлівська сільська рада Черкаського району Черкаської області (код ЄДРПОУ 34176446, вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Черкаського району Черкаської області) та приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Бойко Людмила Володимирівна (вул. Героїв Майдану, б. 45 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації і визнання права власності в порядку спадкування за законом, 
встановив:

ОСОБА_4 (далі - Позивач 1) разом з ОСОБА_5 (далі - Позивач 2) звернулись в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Михайлівська сільська рада Черкаського району Черкаської області та приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Бойко Л.В. про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації і визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пляківка померла їх мати ОСОБА_6 . На день смерті вона перебувала у шлюбі з їх батьком ОСОБА_7 . Позивачі були зареєстровані та проживали з батьками за однією адресою в с. Пляківка, при цьому Позивач 1 була малолітньою, а Позивач 2 неповнолітньою. 
07 грудня 1990 року їх батько ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_8 , яка після одруження змінила своє прізвище на “ ОСОБА_9 ”.
ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батько помер, та після його смерті в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою про її прийняття до нотаріальної контори звернулись дружина з другого шлюбу ОСОБА_10 та самі Позивачі. 
Земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4556 га з кадастровим номером 7121886000:03:000:0564 після смерті спадкодавця ОСОБА_7 була успадкована 05 березня 2019 року спадкоємцями в рівних 1/3 частках. 
Житловий будинок по АДРЕСА_2 згідно заповіту ОСОБА_7 05 березня 2019 року було успадкований його другою дружиною ОСОБА_10 . Як пояснювали Позивачі зі змістом заповіту вони не були ознайомленні, як і не було їм відомо про правові підстави оформлення права власності на будинок за їх батьком. 
Разом з тим, на початку вересня 2024 року Позивачам зі слів ОСОБА_11 стало відомо, що остання із її чоловіком ще в 1976 році продали будинок як батьку ОСОБА_7 , так і їх рідній матері ОСОБА_6 . З її слів також стало відомо, що їх рідна мати активно приймала участь у купівлі будівельних матеріалів для будинку, і такий був збудований ще за життя їх рідної матері. 
Такі твердження були підтвердженні отриманими даними від старости с. Ревівка, згідно даних якої в 1975 році власником будинку значився ОСОБА_12 та на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1976 року останній продав цей будинок ОСОБА_7 . Як було зазначено у договорі будинок в с. Пляківка був глинобитний, критий соломою з житловою площею 35 кв.м. 
Наступними отриманими даними від старости с. Ревівка було підтверджено, що на даний час цей будинок значиться по АДРЕСА_4 , так як в 1976 році в цьому селі була відсутня нумерація будинків та назви вулиць. 
Дані погосподарської книги вказували, що станом на 1976 рік крім власника ОСОБА_7 в цьому будинку зареєстрованими значились рідна мати Позивачів та самі Позивачі.
У відомостях погосподарської книги за 1974-1976 роки житловий будинок мав зазначення про рік побудови як 1918 рік. 
Разом з тим, у записах погосподарської книги за 1980 рік (книга за 1980-1982 роки) житловий будинок мав зазначення року забудови як 1979 рік. , що було відображено у записах погосподарської книги за 1983-1985, 1986-1990 роки. 
Згідно даних інвентарної справи (від 26.09.2002 року) рік побудови будинку, ганку та веранди було вказано зі слів замовника як 1980 рік, сараю і прибудови роки будівництва вказані як 1976 рік, літньої кухні як 1989 рік, інших прибудов як 1989 та 1990 роки, іншого сараю як 1989 рік, погребу як 1989 рік.
Так як мати Позивачів померла в 1984 році, вказували, що таких даних цілком було достатньо для висновків, що житловий будинок по АДРЕСА_4 був побудований їх рідними батьками разом в період перебування у шлюбі, так як сам будинок був побудований в 1979 році, а батько вказував його рік будівництва як 1980 рік. Тобто, за твердженням Позивачів даний будинок являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя їх рідних батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_6 .
Також, КП “Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації ” надало дані про показники технічної характеристики спірного будинку, згідно яких загальна площа будинку зазначена як 68,9 кв.м, з яких житлових 49,1 кв.м, а стіни збудовані зі шлакоблоку, обкладеного цеглою. 
За життя батько Позивачів ОСОБА_7 зареєстрував право власності тільки за собою відповідно до свідоцтва про право власності від 27 вересня 2002 року. 
Підставою для оформлення права власності ОСОБА_7 стало рішення Ревівської сільської ради № 40 від 25 липня 2002 року, яким останньому визначено право власності на цей будинок. 
З даним рішенням Позивачі не змогли ознайомитись, так як в протоколах засідань виконавчого комітету Ревівської сільської ради відсутні відомості про прийняття такого рішення відносно ОСОБА_7 за відповідними реквізитами. 
Позивачі дійшли висновку, що рішення про передачу у власність ОСОБА_7 вказаного будинку є підробленим, так як відсутні дані, що виконавчий комітет Ревівської сільської ради його видав та що він міг розглядати таке питання згідно даних про хід і результати засідання протягом озвучених часових періодів. Через вказане, вважали і похідний від нього документ, а саме свідоцтво про право власності на цей будинок за ОСОБА_7 недійсним, бо воно могло бути видано згідно рішення, яке ніким і ніколи не приймалось.
Таким чином, на думку Позивачів, покійний рідний батько за життя не мав права розпоряджатись вказаним будинком, а саме заповідати його своїй дружині з другого шлюбу ОСОБА_10 , так як такий об`єкт йому особисто не належав, а перебував у спільній сумісній власності його та його дружини ОСОБА_6 з першого шлюбу. 
За твердженням Позивачів на день смерті їх рідної матері ОСОБА_6 вони спільно проживали в цьому будинку зі своїм батьком ОСОБА_7 , а отже на рівних умовах прийняли спадщину після смерті матері внаслідок статті 549 ЦК УРСР (в редакції 1961 року), вступивши в управління та володіння цим спадковим майном. Також, їм не відомо чи взагалі їх батько звертався із заявою про прийняття спадщини. 
Позивачі вважали, що односібне оформлення права власності за їх померлим батьком на вказаний будинок, порушує їх право на спадщину, про що вони не могли знати раніше. 
Відповідач являється дружиною померлого сина ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_7 з другого шлюбу, та яка на підставі заповіту останньої така претендує повністю на оформлення права власності на спірний будинок, тоді як за твердженням Позивачів вони кожна окремо мають право на 1/6 частини цього будинку.
У зв`язку з вказаним, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просили суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а для цього просили також визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ревівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області № 40 від 25 липня 2002 року та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на житловий будинок, через що визнати недійсним та скасувати свідоцтво на спадщину за заповітом за яким ОСОБА_10 успадкувала спірний житловий будинок з одночасним скасування державної реєстрації права власності останньої, а також визнати за Позивачами право власності на 1/6 спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд по суті.
Під час судового розгляду представник Позивачів позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Самі позивачі скористались своїм правом дачі пояснень через свого представника та подали заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність та присутність їх представника.
Представник Відповідача та сама Відповідач проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на час смерті живих рідних дітей не мала. Ще за життя 06 березня 2019 року ОСОБА_10 заповіла усе своє майно онуку ОСОБА_13 та спірний житловий будинок і земельну ділянку дружині покійного сина ОСОБА_2 , яка є Відповідачем у справі. На даний час Відповідач та ОСОБА_13 не можуть оформити право власності на спадкове майно через пред`явлений Позивачами позов. Згідно відповіді Ревівського старостинського округу № 4 від 30 вересня 2024 року за даними погосподарської книги 1974-1976 років роком побудови будинку значиться 1918 рік. В подальшому дані погосподарської книги містили дані про побудову будинку 1979 та 1980 роки. Сторона Відповідача ствержувала, що житловий будинок, який був предметом купівлі-продажу від 20 квітня 1976 року мав площу 35 кв.м, був глинобитний та критий соломою, тоді як Позивачі просять визнати право власності зовсім на інший будинок іншої площі (загальна 68,9 кв.м, з яких 49,1 кв.м житлової) та спорудженого з іншого матеріалу (шлакоблоку обкладеного цеглою). Таким чином, матеріали справи містять дані, що останній будинок дійсно міг бути побудований самим ОСОБА_7 , та не являвся одним і тим самим будинком, який він придбав згідно договору купівлі продажу. Вказане також співвідноситься з часом отримання ОСОБА_7 дозволу на забудову, а саме що такий отримано 28 грудня 1978 року, і саме тому хронологічно логічним є зазначення зі слів ОСОБА_7 даних у інвентарній справі про рік будівництва спірного будинку 1979-1980 роки. Сторона Відповідача стверджувала, що будівництво було розпочато тільки після отримання дозвільних документів, а родина проживала у “времянці”, яка в технічному паспорті значиться як “сарай літ. Б”. На час смерті рідної матері ОСОБА_14 і першої дружини ОСОБА_7 (20 березня 1984 року) будинок ще не був збудований, існували тільки стіни і дах, жити в ньому було не можливо. Всі подальші роботи ОСОБА_7 здійснював разом з ОСОБА_10 , з якою спочатку проживав чотири роки без укладення шлюбу, а з 07 грудня 1990 року офіційно уклав шлюб. Тільки належним чином добудований будинок було передано відповідними рішеннями у власність ОСОБА_7 (27 вересня 2002 року), після чого його було газифіковано. Таким чином, з огляду на ті норми, які існували на час введення будинку в експлуатацію, право власності на будинок за життя рідної матері Позивачів у ОСОБА_6 не могло виникнути. Сама відсутність у архіві протоколів про голосування виконавчого комітету рішення про передачу у власність ОСОБА_7 будинку, не може вказувати на його фактичну відсутність у природі, а може вказувати на неналежний стан документообігу в певний час функціонування органу місцевого самоврядування. Також просили застосувати строки позовної давності, так як Позивачі не могли не знати про порушене право при одночасному оформленні спадкових прав ще після смерті свого батька ОСОБА_7 , коли померла ОСОБА_10 отримала як свідоцтво про право власності на спірний будинок, так і Позивачі з нею отримали по 1/3 частки права власності на земельну ділянку. При цьому, просили суд врахувати, що на час оформлення таких прав Позивачі були повнолітні, і причин вважати, що вони якимось чином не могли оцінити наявні правовідносини, в матеріалах справи не має. 
Представник Михайлівської сільської ради Черкаського району Черкаської області подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Приватний нотаріус до суду не з`явилась та заяв не подавала, що не перешкоджало слуханню справи у її відсутність.
Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_15 показала, що знає родину ОСОБА_7 . Точно не може сказати, коли він почав проживати з ОСОБА_10 , але це було приблизно 1986 та 1987 роки. Жили у будинку АДРЕСА_5 , назви вулиці не пам`ятає. Спочатку разом проживали у так званій “времянці”, а сам будинок добудовували. За життя ОСОБА_10 їй постійно розповідала, що дуже напоралась при будівництві будинку разом із ОСОБА_7 . Останній за життя казав, що той хто доглядить і поховає бабу ОСОБА_10 , тому і буде його хата. Позивачі за життя як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_10 допомагали, навіть грошима, і не могли не знати про розпорядження батька стосовно спадкування будинку. 
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають з наступних підстав.
Судом встановлено, що Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є рідними доньками ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , про що свідчать копії свідоцтв про одруження серії НОМЕР_4 від 19 березня 1968 року, про народження серії НОМЕР_5 від 27 жовтня 1971 року та серії НОМЕР_6 від 19 березня 1968 року, а також про одруження ОСОБА_16 з подальшою зміною прізвища на “ ОСОБА_17 ”(копія свідоцтва серії НОМЕР_7 від 21 травня 1988 року).
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в період часу з 19 березня 1968 по 20 березня 1984 року перебували у шлюбі, про що свідчать копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 19 березня 1968 року та копія свідоцтва про смерть ОСОБА_6 серії НОМЕР_8 від 19 лютого 1985 року.
Згідно даних погосподарської книги № 5 на 1974-1976 роки по особовому рахунку № НОМЕР_9 в АДРЕСА_6 рахувався житловий будинок з надвірними спорудами за ОСОБА_12 , що підтверджується довідкою № 174 від 12 вересня 2024 року.
На підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1976 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_12 жилий будинок за надвірними будівлями (особовий рахунок № НОМЕР_9 ), тобто даний жилий будинок було придбано в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , одночасно коли ОСОБА_4 була 4-ох річною дитиною, а ОСОБА_5 було повних 8 років. При цьому, як слідує з самого договору даний жилий будинок мав житлову площу 35 кв.м, був глинобитним, критий соломою. 
Водночас, згідно даних характеристик будинку в ході технічної інвентаризації, проведеної 26 вересня 2002 року житловий будинок під літ. А мав іншого складу матеріал, а саме складався з шлакоблоку обкладеного цеглою, та значились інші площі будинку, а саме розмір загальної площі становив 68,9 кв.м, з яких 49,1 кв.м житлової площі, на що вказує інформація КП “ЧООБТІ” № 514, 514 о від 07 жовтня 2024 року.
Починаючи з 1976 року згідно записів погосподарської книги за ОСОБА_7 рахувався житловий будинок з надвірними будівлями в с. Пляківка, на даний час має адресу АДРЕСА_5 , так як в 1976 році не існувало назв вулиць і нумерацій будинків в селі. Разом з ОСОБА_7 на 1976 рік значились зареєстрованими ОСОБА_6 та його доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_18 . Вказане підтверджується довідкою № 181 від 20 вересня 2024 року.
В погосподарській книзі за 1974-1976 роки зазначений житловий будинок значився з роком побудови 1918, тоді як в записах за 1980-1982, 1983-1985, 1986-1990 роки рік збудування зазначались як 1979 рік, при цьому відбувалась зміна нумерації особового рахунку з 432 в 1976 році, коли його було придбано ОСОБА_7 , на № НОМЕР_10 в даних за 1989-1982 роки, на № НОМЕР_11 в даних за 1983-1985 роки, на № НОМЕР_12 в даних за 1986-1990 роки. Вказане підтверджується довідкою № 115 від 30 вересня 2024 року, довідкою № 263 від 24 листопада 2025 року, копіями погосподарських книг за ці періоди.
Інвентаризація на житловий будинок проводилась станом на 04 вересня 2002 року і інвентаризаційна справа виготовлялась 26 вересня 2002 року. За будинковолодінням рахувались житловий будинок літ. “А”, веранда літ. “а”, ганок літ. “а1” як побудовані зі слів замовника 1980 року, сарай літ. “Б”, прибудова літ. “б” як побудовані зі слів замовника 1976 року, літня кухня літ. “В” як побудована зі слів замовника 1989 року, прибудова літ “в” як побудована зі слів замовника в 1990 році, прибудова літ. “в1” як побудована зі слів замовника 1989 року, сарай літ. “Г” як побудований зі слів замовника 1989 року, погріб літ. “п/д” як побудований зі слів замовника 1989 року. Таким чином, з вказаного переліку об`єктів будинковолодіння зі слів замовника ОСОБА_7 як побудованими на час придбання ним житлового будинку в 1976 році обліковані тільки сарай літ. “Б”, прибудова літ. “б”, тоді як житловий будинок літ. “А”, веранда літ. “а”, ганок літ. “а1” ним обліковані як побудовані в 1980 році, тобто в період шлюбу з першою дружиною ОСОБА_6 . Вказане підтверджується відповіддю КП “ЧООБТІ” № 35 від 01 жовтня 2024 року.
ОСОБА_6 померла у віці 49 років, тоді як ОСОБА_4 було 12 повних років, а ОСОБА_5 - повних 16 років. 
ОСОБА_6 на час смерті була зареєстрована та проживала в с. Пляківка, і з нею були зареєстровані та проживали чоловік та її обидві доньки, що підтверджується довідкою № 213 від 09 жовтня 2024 року.
07 грудня 1990 року ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_8 , і остання змінила своє прізвище на “ ОСОБА_9 ”, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану № 00046966988 від 13 вересня 2024 року.
Як слідує з показів свідка ОСОБА_15 спільно проживати дане подружжя почало задовго до офіційного укладення шлюбу, а саме приблизно в 1986 або 1987 роках. Жили за однією адресою у тимчасовому житлі та разом вели господарство, будували будинок АДРЕСА_5 , де ОСОБА_10 також приймала активну участь. Дані обставини суд знаходить підтвердженими та достовірними, так як покази свідка надані під присягою та з попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, і дані покази свідка не спростовані ніяким чином іншою стороною, і в матеріалах справи відсутні докази, які б протирічили таким твердженням.
Покази свідка про причетність до будівництва будинку ОСОБА_10 також узгоджуються з даними копії трудової книжки такої, що остання працювала різноробочою в період спільного проживання та шлюбу із ОСОБА_7 , а отже мала певні навики з будівництва, могла його фінансувати за рахунок і власного доходу, тоді як ОСОБА_6 була за даними архівної довідки № 68 від 09 травня 2025 року була звільнена з роботи з 31 грудня 1980 року, тобто з року, який ОСОБА_7 зазначав як роком будівництва будинку при технічній інвентаризації.
Також, дані покази свідка співвідносяться з протоколом засідання виконавчого комітету Ревівської сільської ради №9 від 07 листопада 1978 року, за яким розглядалось клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на будівництво саме нового жилого будинку на присадибній ділянці землі 0,15 га, яка за ним була закріплена. Під час засідання комітету було відмічено, що станом на 07 листопада 1978 року ОСОБА_7 проживав в старому непридатному для подальшого проживання будинку і необхідно було надати йому дозвіл на будівництво саме нового будинку.
Рішенням виконавчого комітету Кам`янської районної ради № 554 від 28 грудня 1978 року ОСОБА_7 було надано дозвіл на будівництво індивідуального будинку.
Відповідно до свідоцтва на забудову садиби ОСОБА_7 було погоджено будівництво на присадибній ділянці землі 0,15 га в строк з 1978 по 1980 роки трьохкімнатного будинку з житлового площею до 60 кв.м з кам`яним фундаментом, цегляними стінами, шиферною покрівлею. При цьому вже було констатовано, що на цій ділянці землі вже бути наявні сарай, літня кухня, вбиральня, що також підтверджено окремим планом забудови.
Рішенням виконавчого комітету Ревівської сільської ради № 40 від 25 липня 2002 року ОСОБА_7 визначено у власність житловий будинок по АДРЕСА_5 , і відомості про це рішення, та сам такий документ були в розпорядженні КП “ЧООБТІ”.
Право власності на домоволодіння по АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності від 27 вересня 2002 року, про що мається отримана інформація та свідоцтво від КП “ЧООБТІ” № 514, 514/о віл 07 жовтня 2024 року.
З даних технічного паспорту слідує, що з урахуванням усіх будівель будинковолодіння під житловою площею має 93 кв.м., а сама покрівля будинку є залізною. Рік будівництва будинку значиться як 1980 рік. Також, зазначено, що сусіднє приміщення сараю літ. “Б” збудоване з ракушняку і покрите шифером, з площею 41,6 кв.м. При цьому згідно технічного паспорту площа житлової забудови зафіксована тільки в будинку літ. “А” в розмірі 49,1 кв.м, тоді як в літній кухні не зафіксована, хоча із загального числа житлової площі арифметичним розрахунком (93-41,6) підтверджено наявність в інших будівлях житлової площі на 51,4 кв.м 
З долучених фотокарток будинковолодіння слідує, що тільки приміщення сараю літ. “Б” та сам будинок літ. “А” мають спільний вихід на вулицю через одну і ту саму хвіртку, розміщенні поряд.
Як слідує з відповіді архівного відділу № 2 від 28 жовтня 2024 року копія рішення виконавчого комітету Ревівської сільської ради № 40 від 25 липня 2002 року про визначення ОСОБА_7 у власність житлового будинку не перебувала на зберіганні архіву, за його даними відсутні відомості про його прийняття за відповідними реквізитами, а книги реєстрації свідоцтв про право власності за 2002 рік їм не передавались, хоча згідно довідки № 123 від 21 жовтня 2024 року за даними Ревівського старостинського округу всі рішення за 2002 рік, в тому числі про передачу у власність гр. ОСОБА_7 житлового будинку по АДРЕСА_5 , таки були здані в архів. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, про що вказує копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_13 від 28 серпня 2018 року.
Після померлого ОСОБА_7 його доньки (Позивачки) та дружина з другого шлюбу ( ОСОБА_10 ) 05 березня 2019 року отримали свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частини кожна щодо земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 3,4556 га з кадастровим номером 7121886000:03:000:0564, про що свідчать копії відповідних свідоцтв та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копії відповідної спадкової справи.
Також, в той же день 05 березня 2019 року ОСОБА_10 згідно заповіту померлого чоловіка отримала свідоцтво про право на спадщину і зареєструвала право власності на житловий будинок площею 68, 9 кв.м, з яких 49,1 кв.м. житлова забудова, матеріали стін шлакоблок обкладений цеглою по АДРЕСА_5 , про що свідчить витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 399703652 від 17 жовтня 2024 року, № 158433988 від 05 березня 2019 року, а так само копії заповіту та свідоцтва у спадковій справі.
ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що значиться в свідоцтві серії НОМЕР_14 від 01 травня 2024 року.
На день своєї смерті ОСОБА_10 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_5 і інших осіб, які з нею були зареєстровані чи проживали не обліковано, про що свідчить довідка № 145 від 20 серпня 2024 року.
За життя ОСОБА_10 06 березня 2019 року заповіла усе своє майно онуку ОСОБА_13 та спірний житловий будинок і земельну ділянку дружині покійного сина ОСОБА_2 , яка є Відповідачем у справі. 
Після смерті ОСОБА_10 . 12 вересня 2024 року Позивач ОСОБА_4 почала звертатись до уповноважених органів з метою документального збору підтверджень джерел утворення та маси спадкового майна померлого батька. 
На даний час Відповідач та ОСОБА_13 не можуть оформити право власності на спадкове майно через пред`явлений Позивачами позов.
З огляду на такі обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами існує спір.
Для правильного вирішення спору у відповідності до встановлених по справі обставин суд з`ясував питання можливості віднесення спірного будинку до спільного сумісного майна набутого подружжями ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час шлюбу.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Відносини щодо створення та належності спірного нерухомого майна виникли в період часу з 1976 по 2002 рік, а тому в даному випаду у відповідності до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України положення ЦК України не можуть застосовуватись до них, і в даному випадку при вирішенні питання про право власності на вказане майно слід виходити з положень нормативно-правових актів, які діяли в той час. Таким чином, право на житловий будинок набувається в порядку , який був чинним на час завершення будівництва. 
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 вбачається, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
В період часу з 1976 по 1988 рік питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. За цими нормативно-правовими документами підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. 
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18).
Як було встановлено під час судового розгляду, в період шлюбу з ОСОБА_6 , батько ОСОБА_14 придбав у власність згідно договору купівлі-продажу будинок. 
І саме через придбання цього майна в період такого шлюбу сторона Позивачів обґрунтовувала свої вимоги про визнання в порядку статті 22 КпШС спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_4 . 
Разом з тим, суд приходить до висновку про більшу вірогідність побудови спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами самим ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 та у шлюбі між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .
Так, матеріали справи містять письмові докази про те, що 20 квітня 1976 року ОСОБА_7 придбав згідно договору-купівлі продажу меншої площі жилий будинок та іншого матеріалу, а ніж той про який йдеться у позовних вимогах і який після смерті перейшов в порядку спадкування до ОСОБА_10 .
Так, предметом договору купівлі-продажу був жилий будинок з надвірними будівлями (особовий рахунок № НОМЕР_9 ) з житловою площею 35 кв.м, глинобитного матеріалу, критий соломою. В погосподарській книзі за 1974-1976 роки рік будівництва будинку значився 1918.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Згідно з пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).
Індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.
Таким чином, саме технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації є документом, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. 
Тоді як погосподарські книги не мають такого призначення. Як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).
З огляду на вказані положення, суд приходить до висновку, що самі погосподарські книги та виписки з них не є правовстановлювальними документами на об`єкти нерухомого майна.
Матеріали справи містять дані, що ОСОБА_7 обрав стадійний шлях оформлення права власності на житловий будинок. Технічна інвентаризація будинку була проведена, її дані не протирічать іншим матеріалам справи і є їх логічним їх продовженням, а тому саме дані про час побудови будинку мають враховувати як дані про час коли ОСОБА_7 отримав офіційний дозвіл на забудову, а отже саме з того часу мав право на будівництво, покази свідків про стадії та час будівництва, тощо, тоді як відомості з по господарських книг при наявності технічної інвентаризації носять допоміжних характери і не є таким всесторонньо підготовленим документом як інвентаризаційна справа на будинок. 
В свою чергу згідно даних характеристик будинку в ході технічної інвентаризації, проведеної 26 вересня 2002 року житловий будинок під літ. А мав іншого складу матеріал, а саме складався з шлакоблоку обкладеного цеглою, та значились інші площі будинку, а саме розмір загальної площі становив 68,9 кв.м, з яких 49,1 кв.м житлової площі. Також, в погосподарських книгах за 1980-1982, 1983-1985, 1986-1990 роки рік збудування зазначався як 1979 рік, а особовий рахунок постійно змінювався з 432 на 429, з 429 на 415, з 415 на 411. 
Також, проведена інвентаризація на житловий будинок за 04 вересня 2002 року підтвердила, що житловий будинок літ. “А”, веранда літ. “а”, ганок літ. “а1” були побудовані 1980 року, тоді як сарай літ. “Б”, прибудова літ. “б” були побудовані зі слів замовника 1976 року, тобто той самий рік, коли було придбано ОСОБА_7 будинок.
Як слідує з показів свідка ОСОБА_15 . ОСОБА_7 почав спільно проживати з ОСОБА_10 без реєстрації шлюбу та з подальшим його укладенням приблизно в 1986 або 1987 роках. При цьому, свідок підтвердила, що жили вони за однією адресою у тимчасовому житлі, а також будували будинок АДРЕСА_5 . 
Факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 після придбання жилого будинку у старому непридатному для проживання приміщенні підтверджено і протоколом засідання виконавчого комітету Ревівської сільської ради №9 від 07 листопада 1978 року, за яким розглядалось клопотання ОСОБА_7 про надання дозволу на будівництво саме нового жилого будинку. 
При цьому, інші матеріали справи підтверджують послідовні дії і рішення ОСОБА_7 на спорудження саме нового житлового будинку, так як він рішенням виконавчого комітету Кам`янської районної ради № 554 від 28 грудня 1978 року ОСОБА_7 отримав дозвіл на будівництво індивідуального будинку, що йому не потрібно було б, якби він придбав будинок у тому вигляді який він має на час розгляду справи. 
Як зазначалось вище, відповідно до свідоцтва на забудову садиби ОСОБА_7 було погоджено будівництво на присадибній ділянці землі 0,15 га в строк з 1978 по 1980 роки трьохкімнатного будинку з житлового площею до 60 кв.м з кам`яним фундаментом, цегляними стінами, шиферною покрівлею. При цьому вже було констатовано, що на цій ділянці землі вже бути наявні сарай, літня кухня, вбиральня, що також підтверджено окремим планом забудови.
З даних технічного паспорту слідує, що з урахуванням усіх будівель будинковолодіння під житловою площею має 93 кв.м., а сама покрівля будинку є залізною. Рік будівництва будинку значиться як 1980 рік. Також, зазначено, що сусіднє приміщення сараю літ. “Б” збудоване з ракушняку і покрите шифером, з площею 41,6 кв.м. При цьому згідно технічного паспорту площа житлової забудови зафіксована тільки в будинку літ. “А” в розмірі 49,1 кв.м, тоді як в літній кухні не зафіксована, хоча із загального числа житлової площі арифметичним розрахунком (93-41,6) підтверджено наявність в інших будівлях житлової площі на 51,4 кв.м 
З долучених фотокарток будинковолодіння слідує, що тільки приміщення сараю літ. “Б” та сам будинок літ. “А” мають спільний вихід на вулицю через одну і ту саму хвіртку, розміщенні поряд. Матеріал з яких ці об`єкти виконано візуально є відмінним від того, що вказаний у договорі купівлі-продажу за 1976 рік, і сумнівним являється його походження з 1918 року.
З огляду на вказані встановлені судом обставини, ОСОБА_7 цілком вірогідно після придбання певного житлового будинку мав неналежні умови проживання в ньому, про що свідчить як низька ціна такого будинку, так і рік його побудови. З високою вирогідністю таке житло було переведено в приміщення сарай літ. “Б”, яке складається з такого самого екологічного матеріалу як будинок, який було придбано в 1976 році, та близьке за площею вказаною у договорі. 
Оскільки під час судового розгляду встановлено, що нинішній житловий будинок з надвірними спорудами був результатом праці як самого ОСОБА_7 , так і його дружини з другого шлюбу ОСОБА_10 , виник як новостворене майно, його остаточне спорудження, реєстрація і оформлення права власності відбулись після смерті ОСОБА_6 , суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.
Окремо суд також зазначає, що відсутність в архіві рішення та свідоцтва про власність на спірне майно, не може бути безумовною підставою для скасування таких рішень органу місцевого самоврядування, так як згідно довідки № 123 від 21 жовтня 2024 року за даними Ревівського старостинського округу всі рішення за 2002 рік, в тому числі про передачу у власність гр. ОСОБА_7 житлового будинку по АДРЕСА_5 , таки були здані в архів. 
З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення основних вимог, похідні вимоги (про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування) від них також не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Стосовно вимог про застосування строків позовної давності суд погоджується зі стороною Відповідача в частині того, що Позивачі при одночасному оформленні спадкових прав на земельну ділянку після смерті батька, в один день ІНФОРМАЦІЯ_5 з ОСОБА_10 отримували свідоцтва про право на спадщину, здійснювали реєстраційні дії переходу права власності, а тому не могли не знати про зміст заповіту батька стосовно житлового будинку і отримання в цей же день свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_10 на цей будинок.
Тому саме з цього часу має розраховуватись строк позовної давності. 
З 02 квітня 2020 до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Із 17 березня 2022 по 29 січня 2024 року на період дії воєнного стану було зупинено строки позовної давності згідно п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
З 30 січня 2024 по 03 вересня 2025 року перебіг строків позовної давності також не діяв через оголошений в Україні воєнний стан, що було скасовано Законом України № 4434-ІХ, який набрав чинності 04 вересня 2025 року.
Так як Позивачі звернулись в суд з позовом 15 листопада 2024 року, тобто в період зупинки перебігу позовної давності, і з 05 березня 2019 року по 02 квітня 2020 року не минуло три роки позовної давності, суд прийшов до висновку, що Позивачі не пропустили строки позовної давності, а тому відмовляє в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. 
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, згідно статті 141 ЦПК України відсутні правові підстави для стягнення понесених судових витрат Позивачів за рахунок Відповідача. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд
у х в а л и в:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , прож. по АДРЕСА_3 , зареєстрована по АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Михайлівська сільська рада Черкаського району Черкаської області (код ЄДРПОУ 34176446, вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Черкаського району Черкаської області) та приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Бойко Людмила Володимирівна (вул. Героїв Майдану, б. 45 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації і визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити повністю. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В.Шкреба