ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/47260/25 Суддя (судді) першої інстанції: Сас Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
при секретарі - Олешко М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України про визнання протиправним та скасування наказу, - 

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національної служби здоров`я України, яким просив визнати протиправним та скасувати наказ Національної служби здоров`я України від 15 вересня 2025 року № 602-к "Про накладення та застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ".
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
05 листопада 2025 року позивачем через систему "Електронний суд" подано до Київського окружного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, в якій останній просив вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони відповідачу вживати стосовно позивача будь-які заходи, які являються наслідком притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно з наказом Національної служби здоров`я України від 15 вересня 2025 року №602-к "Про накладення та застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 ", в т.ч. позбавляти Позивача стимулюючих та/або заохочувальних виплат, а також не знижувати його оцінки за виконання завдань у 2025 році.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини справи.
Апелянт зазначив про наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваного наказу, оскільки його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за висловлювання оціночних суджень без врахування наявного у нього статусу викривача.
Звернув увагу суду на те, що відмова в забезпеченні позову позбавляє його ефективного судового захисту, оскільки щорічне оцінювання ОСОБА_1 триватиме до 21 листопада 2025 року, а результати безпосередньо впливають на оплату праці та подальше перебування на службі. Крім того, внаслідок притягнення до дисциплінарної відповідальності йому не нараховано премію за жовтень 2025 року.
Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди з ухвалою суду та дублює позицію позивача, яка ґрунтується на його суб`єктивних припущеннях.
Звернув увагу суду на те, що дисциплінарне стягнення застосовано до позивача не за факт висловлення думки, а за порушення етичних норм державного службовця. Крім того, Порядок проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року № 640 не містить норми, яка б встановлювала обов`язок ставити негативну оцінку виключно через наявність дисциплінарного стягнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
При цьому суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, заборони відповідачу вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України. 
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, апелянт зазначає про очевидну протиправність оскаржуваного наказу оскільки його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за висловлювання оціночних суджень без врахування статусу викривача, а також необхідності забезпечення захисту його прав щодо отримання належної оплати праці та перебування на службі.
Надаючи оцінку відповідним доводам апелянта, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому заходи забезпечення мають вживатися лише в межах позовних вимог та мають бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
У свою чергу співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
На переконання колегії суддів, наведені позивачем у заяві про забезпечення позову мотиви необхідності вжиття заходів забезпечення позову (оскаржуваний наказ прийнятий в якості реакції на оціночні судження позивача, притягнення до дисциплінарної відповідальності потягне порушення прав позивач на належну оплату праці та оцінювання його службової діяльності) без подання до суду першої інстанції відповідних доказів не можуть свідчити про те, що у зв`язку з прийняттям відповідачем спірного у цій справі наказу будуть вчинятися дії, спрямовані на позбавлення його стимулюючих та заохочувальних виплат, та потягне порушення його прав на оцінювання службової діяльності у 2025 році.
Одночасно, колегія суддів зазначає про те, що позивач непозбавлений права повторного звернення до суду першої інстанції з відповідною заявою про забезпечення позову з належним обґрунтуванням підстав для забезпечення позову та наданням доказів на їх підтвердження.
Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наданий позивачем розрахунковий листок за жовтень 2025 року, який не було подано до суду першої інстанції, дійсно не містить інформації про преміювання, водночас містить відомості про виплату лікарняних що виключає можливість стверджувати про порушення його права на належну оплату праці у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу, водночас розрахункових листків за інші періоди позивачем до суду не надано. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що результат виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "Б" або "В" за 2025 рік ОСОБА_1 містить оцінку "позитивно" (середній бал 2,6) та не містить жодних відомостей щодо притягнення останнього до дисциплінарної відповідності (т. 2 а.с. 160-161).
Отже, матеріали справи не містять належних доказів того, що станом на час подання позивачем заяви про забезпечення позову, останнього було позбавлено стимулюючих та/або заохочувальних виплат, а також існували передумови для зниження оцінки за виконання завдань у 2025 році, що в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Щодо посилання апелянта на очевидну протиправність оскаржуваного наказу у зв`язку з притягнення його до дисциплінарної відповідальності за висловлювання оціночних суджень без врахування наявного статусу викривача, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові від 20 травня 2021 року у справі № 640/29749/20 Верховний Суд зазначив, що наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дій та/або бездіяльності може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Сам по собі факт прийняття відповідачем рішень, які стосуються прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
З приводу наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі №640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі №640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивачів до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.
Колегія суддів звертає увагу, що зазначені позивачем доводи підлягають перевірці судом першої інстанції саме під час розгляду справи по суті з наданням оцінки підставам для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема з урахуванням відповідного статусу та не можуть слугувати підставою для забезпечення позову.
Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.
Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заборона відповідачу вживати стосовно позивача будь-які заходи, які являються наслідком притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно з наказом Національної служби здоров`я України від 15 вересня 2025 року №602-к в тому числі позбавляти позивача стимулюючих та/або заохочувальних виплат, а також не знижувати його оцінки за виконання завдань у 2025 році до вирішення цього спору за відсутності об`єктивних та достатніх підстав вважати, що такі дії обов`язково будуть здійснені протягом розгляду цієї справи, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову, у тому числі й з огляду на те, що питання позбавлення позивача стимулюючих та/або заохочувальних виплат не охоплюється предметом цього спору.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо необґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами не підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повне рішення складено "23" лютого 2026 року.