ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 757/10198/21-ц

провадження № 61-4023св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна в особі Національного банку України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перепечай Катерина Віталіївна, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Національного банку України (далі - НБУ) про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2006 року на балансі Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі - ПАТ «АКБ «Київ») було створено Фонд фінансування будівництва (далі - ФФБ) виду «А» по залученню коштів на будівництво багатоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1 , у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
13 червня 2008 року він уклав з ПАТ «АКБ «Київ» договір про участь у ФФБ № 283/4-15, маючи на меті отримати у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Позивач вказував, що належно виконав свої зобов`язання, сплативши 100 % вартості об`єкта інвестування, а саме 485 122, 50 грн. Після сплати вартості об`єкту інвестування, ПАТ «АКБ «Київ» видало йому на суму внесених коштів свідоцтво про участь у ФФБ виду «А» багатоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому було погоджено заплановану дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію - січень 2009 року, проте станом на час пред`явлення позову житло він не отримав.
Відповідно до постанови Правління НБУ від 24 червня 2015 року № 411 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «АКБ «Київ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25 червня 2015 року № 122 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ «Київ» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».
Зазначав, що нагляд та регулювання діяльності управителів ФФБ здійснювала Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та НБУ у межах своїх повноважень. Відповідно, на НБУ законом покладено повноваження щодо здійснення нагляду за діяльністю банка - управителя ФФБ, а саме: контроль за відповідністю правил ФФБ та умов договорів про участь у ФФБ вимогам законодавства: контроль за дотриманням управителем обмежень, встановлених законом та правилами ФФБ; виконання зобов`язань управителем ФФБ щодо включення довірителів до переліку, який управитель надає забудовнику для передачі об`єктів інвестування у власність довірителям; виконання управителем ФФБ зобов`язань щодо повернення коштів довірителям на їх вимогу та відповідності розміру сум коштів, що виплачуються довірителю, вимогам закону. Повноваження НБУ з нагляду та регулювання діяльності управителів ФФБ не припиняються протягом усього часу перебування банку в ліквідаційній процедурі та здійснюються до моменту припинення банком повноважень управителя ФФБ. Механізм контролю з метою запобігання ризиків кредиторів, у тому числі при здійсненні довірчого управління коштами в рамках цивільних відносин, встановлюються самим НБУ. 

НБУ протягом усього часу виконання відповідних повноважень не здійснив жодних заходів контролю за дотриманням управителем ФФБ вимог закону та прийнятих на себе за договорами про участь у ФФБ зобов`язань, не звертався до суду з вимогою про заміну управителя ФФБ, що є його обов`язком, не вчинив дій, направлених на недопущення втрати коштів фонду, переданих довірителем в управління, чим допустив бездіяльність, яка призвела до порушення прав позивача та стала причиною неможливості отримання останнім ні об`єкта інвестування, ні повернення власних коштів, що завдало йому збитків. 

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з НБУ на свою користь збитки у розмірі 485 122,50 грн на підставі статті 22ЦК Українита інфляційні втрати у розмірі 1 261 109, 88 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Судові рішення мотивовано тим, що між позивачем та ПАТ «АКБ «Київ» встановлені правовідносини, які регулюються укладеним між ними договором про участь у ФФБ, а у НБУ відсутні правові підстави для надання оцінки діям банку щодо виконання ним умов договору та втручання у його діяльність з питань, що не належать до компетенції НБУ. 
Суди врахували висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12638/15-ц від 05 червня 2019 року, яка вказала на заборону включення коштів ФФБ до ліквідаційної маси банку і не робила висновок щодо суб`єкта, який має ініціювати заміну управителя ФФБ, з огляду на що дійшли висновку про те, що у НБУ відсутній обов`язок ініціювати заміну управителя ФФБ відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми».
Позивач не довів, що саме діями НБУ йому було завдано збитків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2025 року до Верховного Суду, представник  ОСОБА_1 - адвокат Перепечай К. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, щорішення про припинення ПАТ АКБ «Київ» було прийнято за участі НБУ, який одночасно станом на момент спірних правовідносин був органом нагляду та регулювання діяльності управителів ФФБ, а такі дії НБУ є порушенням прав довірителів ФФБ.
Вважає, що суди повинні були застосувати положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки НБУ має повноваження на захист прав споживачів фінансових послуг і регулює поведінку банків та небанківських фінансових установ щодо споживачів фінансових послуг, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Протягом більш ніж 10 років НБУ, який наділений відповідними повноваженнями у сфері захисту прав позивача як споживача фінансової послуги, ігнорував виконання своїх функцій та свідомо надавав недостовірну інформацію про відсутність будь-яких повноважень з належного реагування на звернення споживача та стан управління коштами у межах ФФБ.
Вважає, щоу спірних правовідносинах повноваження НБУ не є дискреційними, оскільки у випадку ліквідації банку без правонаступництва зобов`язань перед довірителями існує лише один варіант дій, який би відповідав принципу верховенства права - звернутись до суду з позовом про заміну управителя ФФБ. Прямим наслідком невчинення таких дій, стало завдання шкоди довірителям у вигляді припинення ФФБ разом з ліквідацією банку, відсутності будь-якої уповноваженої особи, яка замість управителя могла б виконати зобов`язання управителя з видачі довідки, яка є підставою для набуття та реєстрації права власності на об`єкт нерухомості у довірителя, який належно виконав своїх зобов`язання за договором про фінансування будівництва.
Суди попередніх інстанцій не врахували мети укладеного договору фінансування будівництва - передачі об`єкта інвестування у власність довірителю. Суди необґрунтовано зазначили про відсутність зв`язку між діями НБУ і завданою позивачу шкодою, не побачили протиправних дій відповідачів у фактичній ліквідації банку - управителя, без забезпечення передачі зобов`язань за договором третій особі до моменту досягнення мети, з якою був створений ФФБ.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року Національний банк Україниподав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами попередніх інстанцій спору, які правильно встановили правовідносини, шо склалися, а також, що позивач не довів обґрунтованості своїх вимог, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

30 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до розгляду.

Протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 20 лютого 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.,Синельников Є. В., Ступак О. В., Шипович В. В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2026 року справу розподілено судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Синельников Є. В., Ступак О. В., Шипович В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року відведено від розгляду справи суддів: Осіяна О. М., Синельникова Є. В. та Шиповича В. В., на підставі їх заяв про самовідвід та передано справу на повторний автоматизований розподіл.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: Лідовець Р. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д., Ступак О. В., Черняк Ю. В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2026 року, у зв`язку із обранням судді Ступак О. В. до складу Великої Палати Верховного Суду, визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: Лідовець Р. А. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 червня 2008 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «АКБ «Київ» договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 283/4-15, відповідно до якого він, у результаті фінансування будівництва, загальною вартістю 458 122,5 грн, після введення об`єкта в експлуатацію стає інвестором, у подальшому забудовник оформлює об`єкт інвестування у його власність, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 92,55 кв. м.

ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання та проінвестував будівництво, шляхом перерахування ПАТ «АКБ «Київ» коштів у розмірі 458 122,5 грн.

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 24 червня 2015 року № 411 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «АКБ «Київ», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 122 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ «Київ» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.

15 травня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис № 10741110051004822 про державну реєстрацію припинення ПАТ «АКБ «Київ», як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 червня 2019 року у справі № 755/12638/15, у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17, від 17 лютого 2021 року у справі № П/811/397/18, від 27 травня 2021 року у справі № 442/3936/17, від 15 червня 2021 року у справі № 804/881/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 580/704/21, від 01 вересня 2022 року у справі № 759/3606/20, від 19 грудня 2022 року у справі № 826/3830/18, від 27 червня 2023 року у справі № 906/1072/21, від 12 червня 2024 року у справі № 910/2252/22, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також вважає, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо питання застосування положень статей 22, 23 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката Перепечай К. В.,задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила, тобто, судовому захисту підлягає лише порушене право позивача (див. подібні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18), Верховного Суду у постановах: від 28 січня 2021 року у справі  № 908/1833/19 та від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586св24)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі
№ 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі
№ 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).

На підставі частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Такі правові висновки неодноразово викладалися у постановах Верховного Суду, зокрема, у постановахвід 16 лютого 2022 року у справі № 725/1670/18 (провадження № 61-9128св19), від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20), така судова практика є сталою.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши оцінку доводам сторін, наданим ними доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, того, що діями чи бездіяльністю саме Національного банку України йому заподіяно збитки.

Доводи касаційної скарги про те, що суди належно не врахували, що заявлені ним збитки спричинені протиправною бездіяльністю НБУ, який не здійснював ефективний контроль за діяльністю ПАТ «АКБ «Київ», як управителя ФФБ та ліквідував (припинив) його без правонаступника, унаслідок чого ОСОБА_1 позбавлений можливості повернути проінвестовані за договором про участь у ФФБ кошти, є безпідставними та були предметом оцінки судами попередніх інстанцій.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»(Закон № 978-IV) договір управління майном - договір, за яким установник управління здає управителю у довірчу власність майно з метою досягнення визначених ним цілей та відновлює обмеження щодо окремих дій управителя з управління цим майном. Таким чином, договором управління майном для Фонду фінансування будівництва є договір про участь у Фонді фінансування будівництва.

Відповідно до положень статті 48 Закону України «Про банки та банківську діяльність» у разі порушення забудовником умов договору, банк-управитель Фонду фінансування будівництва має передоручити виконання функцій забудовника іншій особі, яка згідно зі статтею 4 Закону «Про фінансово-кредитні механізми» має право на виконання функцій замовника будівництва для спорудження об`єктів будівництва.

Статтею 24 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми» (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) нагляд та регулювання діяльності довірителів ФФБ здійснюють спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг та Національний банк у межах свої повноважень.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 755/12638/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що у правовідносинах щодо ФФБ норми Закону № 978-IV є пріоритетними над нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (Закон № 4452-VI), оскільки саме цей Закон № 978-IV визначає основні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла, а також особливості управління цими коштами.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми» за рішенням суду, що набрало законної сили, прийнятим за зверненням довірителів ФФБ або відповідного органу, що здійснює нагляд та регулювання діяльності управителя, у зв`язку з порушенням управителем законодавства про фінансові послуги, ФФБ може передаватися в управління іншій фінансовій установі, що відповідає вимогам цього Закону, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До нового управителя переходять усі права та обов`язки щодо довірителів цього ФФБ та відповідного забудовника.

У разі ліквідації управителя ФФБ кошти на рахунку ФФБ не включаються до ліквідаційної маси управителя ФФБ і спрямовуються виключно на задоволення вимог довірителів до управителя ФФБ згідно з Правилами ФФБ.

Водночас, Закон України «Про фінансово-кредитні механізми» визначивши передачу ФФБ новому управителю пріоритетною серед інших способів урегулювання правовідносин між суб`єктами системи фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла у разі ліквідації управителя, не встановив обов`язку ініціювати заміну управителя Фонду фінансування будівництва будь кому із суб`єктів таких правовідносин, а саме довірителям ФФБ, а бо ж за контролюючим органам, якими є Національний банк України та Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що у Національного банку України був відсутній обов`язок ініціювати заміну управителя ФФБ відповідно до Закону «Про фінансово-кредитні механізми», а доводи касаційної скарги про зворотне, є безпідставними.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та дами (договорами) між клієнтом та банком.

До функцій Національного банку, які визначені статтями 6, 7 Закону України «Про Національний банк», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що оскільки правовідносини між ОСОБА_1 та ПАТ «АКБ «Київ» регулювались укладеним між ними договором про участь у ФФБ, у НБУ були відсутні правові підстави для надання оцінки діям банку щодо виконання ним умов договору та втручання у його діяльність з питань, що не належать до компетенції НБУ.

Відповідно до положень статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції на момент прийняття рішення про відкликання банківської ліценції ПАТ «АКБ «Київ») Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до частини сьомої вказаної статті, органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про бездіяльність НБУ під час ліквідації ПАТ АКБ «Київ», які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, вважаючи їх такими, що не ґрунтуються на положеннях законодавства, що регулює спірні правовідносини, адже у НБУ були відсутні відповідні повноваження щодо банку, у якому запроваджено ліквідаційну процедуру, та він не зобов`язаний був звертатись з відповідним позовом про заміну управителя ФФБ.

Крім того, слід зазначити, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності НБУ в наведених правовідносинах вже були предметом розгляду в іншій цивільній справі № 569/1175/18.

За результатом розгляду наведеної справи, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат - Перепечай К. В., залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 
2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 
2024 року залишено без змін (провадження № 61-14002св24).

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позивач є споживачем за змістом договірних відносин, проте не у спорі з НБУ.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, а їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суди попередніх інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильних по суті, законних та обґрунтованих судових рішень.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, його припущеннях й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (серія A, Ruiz Torija v. Spain № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати позивача залишаються за ним, оскільки Верховний Суд залишає без задоволення його касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перепечай Катерина Віталіївна, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк