ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" березня 2026 р. Справа№ 911/2454/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Горбасенка П.В. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 31.03.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни
на рішення  Господарського суду Київської області від 22.12.2025 (повний текст складено 31.12.2025)
у справі №911/2454/25 (суддя - Конюх О.В.)
за позовом Білоцерківської міської ради 
до відповідача Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни
про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності, припинення права власності, закриття розділу в Державному реєстрі речових прав

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Білоцерківська міська рада звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни, у якому просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за Кузяшевою Раїсою Василівною на об`єкт нерухомого майна 1991 року побудови загальною площею 22,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514905632103, який розташований за адресою АДРЕСА_1, припинивши право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У обґрунтування позовних вимог позивач послався на наступні обставини:
- до Білоцерківської міської ради надійшла службова записка Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради від 08.05.2024, відповідно до якої було встановлено, що 22.03.2018 було здійснено державну реєстрацію права власності ФОП Кузяшевої Р.В. на нежитлову будівлю площею 22,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, м. Біла Церква, на підставі технічного паспорту від 19.03.2018, виготовленого ТОВ «Да Вінчі Груп»;
- разом з тим, згідно даних УМА Білоцерківської міської ради по АДРЕСА_1 самовільно розташована тимчасова споруда, а саме павільйон по продажу продовольчих товарів, загальною площею 24,00 кв.м. Строк дії паспортів прив`язки на зазначену тимчасову споруду сплив 01.07.2019, а термін дії договору про встановлення особистого строкового сервітуту на земельну ділянку закінчився 21.12.2020;
- виконком Білоцерківської міської ради не приймав рішень щодо присвоєння адреси АДРЕСА_1; будівельний паспорт, містобудівні умови та обмеження чи архітектурно-планувальне завдання для будівництва нежитлової будівлі не надавались;
- фактично на земельній ділянці комунальної власності розташована тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності, щодо якої будь-які дозвільні документи відсутні, однак всупереч вимогам ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» яка встановлює, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові споруди, на вказану споруду зареєстроване право власності ФОП Кузяшевої Р.В. як на об`єкт нерухомого майна, нібито побудований у 1991 році;
- реєструючи право власності, державний реєстратор керувався пунктом 42 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 №1127 у відповідній редакції, яким було передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992, подаються технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, проте спірна будівля не належить до переліку об`єктів, на який розповсюджує свою дію вказаний пункт, крім того, у ФОП Кузяшевої Р.В. на час вчинення реєстраційних дій був відсутній документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, позаяк таке рішення виконкомом Білоцерківської міської ради не приймалось. Додатково позивач звертає увагу суду на відсутність дозвільної документації на будівництво;
- позивач, не заперечуючи проти існування на землях комунальної власності тимчасової споруди - торгового павільйону (за умови належного оформлення дозвільних документів), заперечує проти державної реєстрації за відповідачем права власності на вказану тимчасову споруду як на об`єкт нерухомого майна.
У відзиві на позов відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Відповідач твердить про обрання позивачем неналежного способу захисту права, посилаючись на позицію постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, у якій зазначено, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Сам по собі факт державної реєстрації права на самовільно збудовану споруду не слід розглядати як окремий факт порушення права власника земельної ділянки відносно факту самочинного будівництва. Права власника земельної ділянки порушуються самим фактом самочинного будівництва, та знаходженням на земельній ділянці самочинної споруди, а не фактом державної реєстрації права поза встановленим ст. 376 ЦК України порядком. Тож належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно на підставі ст. 376 ЦК України.
Посилаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 01.02.2023 у справі №316/2082/19, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, відповідач твердить, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності позивача, оскільки позивач вважає, що право власності відповідача не виникало взагалі відповідно до частини другої ст. 376 ЦК України, як і сам об`єкт не виник як об`єкт права власності. Відповідач твердить, що виходячи і правової природи реєстрації прав на нерухоме майно, Верховний Суд дійшов висновку, що якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний обєкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.
Також відповідач зазначає про те, що
- відповідно до чинного Технічного паспорту на спірну будівлю, вона має бетонний фундамент, відтак не відповідає визначенням стаціонарної малої архітектурної форми (постанова КМУ від 26.08.2009 №982) та/або тимчасової споруди торгівельного призначення (Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Мінрегіонрозвитку №244 від 21.10.2011), а є саме капітальною нежитловою будівлею;
- з позовної заяви Білоцерківської міської ради не зрозуміло, на захист права на яку саме земельну ділянку поданий позов, позаяк позовна заява не містить кадастрового номера земельної ділянки, площі, адреси, меж, цільового призначення тощо, крім того позовна заява не містить доказів того, що спірна будівля знаходиться на земельній ділянці комунальної власності Білоцерківської міської ради;
- спірна нежитлова будівля була збудована до 1992 року, що підтверджується технічним паспортом та довідкою про показники об`єкту нерухомого майна, не підлягала введенню в експлуатацію. Фактично єдиним документом, який засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна і містить його технічні характеристики, є технічний паспорт, який є чинним. Відповідач твердить, що позивач не спростував факту побудови спірної будівлі до 05.08.1992. Ані Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», ані Реєстр будівельної діяльності не існували на час завершення будівництва спірної нежитлової будівлі, у зв`язку з чим їх не може бути застосовано до правовідносин, що виникли щодо спірної будівлі, збудованої до 1992 року.
Крім того відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначає, що початок перебігу позовної давності починається з моменту завершення будівництва у 1991 році, оскільки позивач зобов`язаний був здійснювати контроль за будівництвом об`єктів нерухомого майна на належній йому землі, тому ще до закінчення будівництва повинен та міг дізнатися про порушення своїх прав, якщо вони порушені. Якщо початок перебігу позовної давності рахувати з моменту реєстрації права 22.03.2018, то строк позовної давності у будь-якому випадку закінчився 22.03.2021.
У відповіді на відзив позивач:
- посилаючись на ст. 391 ЦК України, твердить, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Позов мотивовано тим, що у відповідача не могло виникнути як право власності, так і право володіння (як складова права власності) на спірне нерухоме майно, оскільки воно на земельній ділянці відсутнє. Натомість на земельній ділянці розташована лише тимчасова споруда, речові права на яку державній реєстрації не підлягають. Тож право територіальної громади порушене саме внаслідок протиправної державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а внесений запис впливає на обсяг прав територіальної громади при володінні та розпорядженні земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №496/1059/18);
- вказав, що між Білоцерківською міською радою та ФОП Кузяшевою Р.В. укладалися договори сервітутів під розміщення павільйону, тобто тимчасової споруди, отже жодного будівництва не допускалося. Підтвердженням цьому позивач вважає оформлений Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності №17/09, що видавався на павільйон по продажу продовольчих товарів, строк якого закінчився 01.07.2019. Строк договору сервітуту №11 також сплив 21.12.2020.
- зазначив, що структурними підрозділами позивача було встановлено, що на землях комунальної власності розташована тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності, яка належить Кузяшевій Р.В., будь-які дозвільні документи на будівництво відсутні. За твердженням позивача відповідач на підставі сумнівних документів здійснила державну реєстрацію речового права власності на тимчасову споруду під виглядом нежитлової будівлі, нібито побудованої у 1991 році, чим штучно обтяжила фактично вільну від будь-якої забудови земельну ділянку комунальної власності, з метою її подальшого отримання в користування поза земельними торгами;
- вказує, що подані для державної реєстрації права довідка про показники об`єкта нерухомого майна та технічний паспорт не є правовстановлюючими документами, та не містять посилань на правову підставу набуття відповідачем права власності на нерухоме майно;
- вказав, що 20.03.2014 Білоцерківською міською радою прийнято рішення №1184-57-VІ «Про скасування рішення міської ради від 27.09.2012 №728-29- VІ «Про затвердження Положення про реєстр адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів міста Біла Церква» та затвердження Положення про реєстр адрес у місті Біла Церква». Згідно із пунктом 1.7 затвердженого Положення, розпорядником та адміністратором Реєстру адрес від імені територіальної громади виступає Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради в особі Служби містобудівного кадастру. Уповноваженою особою рішень стосовно присвоєння адреси АДРЕСА_1, спірній будівлі не приймалось. Тож на час вчинення реєстраційних дій у відповідача був відсутній документ про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, а також була відсутня документація на будівництво.
У запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності, позивач спростовує посилання на обов`язок здійснювати контроль за будівництвом на належній позивачу земельній ділянці, позаяк жодне будівництво Кузяшевою Р.В. не здійснювалось та твердить, що про порушення права позивач дізнався 10.05.2024 із службової записки Управління містобудування та архітектури від 08.05.2024 №515/01-07. При цьому позивач звернувся до суду саме з негаторним позовом, спрямованим на усунення порушень прав власника, які не пов`язані із позбавленням права володіння, у зв`язку з чим вправі вимагати усунення існуючих перешкод протягом усього часу їх існування. 
Рішенням Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 позову задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація права власності на об`єкт реєстраційний номер 1514905632103 вчинена із грубим порушенням чинного законодавства, за неіснуючою адресою, на підставі неналежних документів, які містять дані, які не відповідають дійсному стану споруди, та без правовстановлюючого документу, оскільки спірна споруда є тимчасовою некапітальною спорудою, щодо якої взагалі не передбачено можливість державної реєстрації права власності як на об`єкт нерухомого майна.
При цьому суд першої інстанції відхилив посилання відповідача на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, зазначивши, що:
- тимчасова некапітальна споруда торгового павільйону не є об`єктом нерухомого майна, а її розміщення на землях комунальної власності не є самочинним будівництвом;
- відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є паспорт прив`язки тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності;
- позивач не заперечує проти розташування по АДРЕСА_1 тимчасової споруди - павільйону по продажу продовольчих товарів, та не заперечує проти провадження ФОП Кузяшевою Р.В. законної підприємницької діяльності за умови належного оформлення Паспорту прив`язки тимчасової споруди;
- разом із тим, незаконна реєстрація права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна за неіснуючою адресою, без правовстановлюючого документу безпідставно обтяжує земельну ділянку комунальної власності, перешкоджає власнику на власний розсуд користуватися та розпоряджатися нею, та створює штучну підставу для оформлення права на земельну ділянку на позаконкурсній основі. Відтак, позивач підставно вважає, що саме незаконна державна реєстрація об`єкта нерухомого майна та права власності на нього порушує його право як власника земель комунальної власності населеного пункту, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб захисту права відповідає змісту порушеного права та призводить до його поновлення.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд першої інстанції зазначив, що:
- враховуючи, що дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими, містять вичерпну інформацію про факт державної реєстрації права власності, документи, на підставі яких державна реєстрація була вчинена, про особу, за якою було зареєстровано право власності, суд встановив, що строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом розпочав перебіг з дати державної реєстрації права 22.03.2018;
- терміни позовної давності було продовжено з 02.04.2020 (з дати набрання чинності Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ, яким Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 12) до 30.06.2023 (дата закінчення карантину відповідно до постанови КМ України від 27.06.2023);
- відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану;
- 03.06.2025 було офіційно опубліковано Закон України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-ІХ, яким виключено пункт 19, отже скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану. Зазначена норма набула чинності з 04.09.2025;
- отже перебіг загального строку позовної давності за вимогами у справі №911/2454/25 розпочав перебіг 22.03.2018, був зупинений з 02.04.2020; а з 04.09.2025 продовжився перебіг тієї частини трирічного строку, яка не спливла до 02.04.2020. Позивач звернувся до суду з позовом 29.07.2025 (згідно календарної відмітки на конверті, у якому надійшла позовна заява), що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача від 15.08.2025 про застосування строків позовної давності, позаяк вказаний строк позивачем не пропущений.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа - підприємець Кузяшева Раїса Василівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з грубим порушення норм матеріального та процесуального права, а у обґрунтування вимог апеляційної скарги - послався на ті ж самі обставини, що і під час розгляду в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний об`єкт нерухомого майна є тимчасовою спорудою.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 справа № 911/2454/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Хрипун О.О., Тищенко О.В.
У період з 19.01.2026 по 06.02.2026 головуючий суддя Яценко О.В. перебувала на лікарняному.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/2454/25, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали 18.02.2026 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026:
- апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 залишено без руху;
- надано Фізичній особі - підприємцю Кузяшевій Раїсі Василівні строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання доказів сплати судового збору в сумі 4 542,00 грн.;
- попереджено Фізичну особу - підприємця Кузяшеву Раїсу Василівну, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, дана апеляційна скарга буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню скаржнику.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 26.02.2026 (судом отримано і зареєстровано 27.02.2026) подав заяву про усунення недоліків, в додатках до вказаної заяви міститься квитанція до платіжної інструкції № 009870036 від 26.02.2026 про сплату 4 542,00 грн., в призначенні платежу вказано: «Судовий збір за позовом Білоцерківської міської ради на рішення від 22.12.2025 по справі 911/2454/25 Північний апеляційний господарський суд».
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 клопотання Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25, ухвалено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 911/2454/25 призначено до розгляду на 24.03.2026 о 12:00 год. 
27.02.2026 представник відповідача звернувся до суду з заявою про участь у всіх судових засіданнях у справі № 911/2454/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 вказану заяву задоволено.
04.03.2026 представник позивача звернувся до суду з заявою про участь у судовому засіданні у справі № 911/2454/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 вказану заяву задоволено.
10.03.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання,в якому заявник, з посиланням на участь свого представника в іншому судовому засіданні, просив відкласти розгляд справи на іншу дату.
18.03.2026 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що
- подані суду та дослідженні під час розгляду справи докази підтверджують, що на вказаній земельній ділянці що передавалася у строковий земельний сервітут допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності та що на ній відсутні будь-які нежитлові будівлі та не допускається будь-яке будівництво, що стверджується підписом самого відповідача ФОП Кузяшевої Р.В. у відповідних договорах;
- іншої будівлі, ніж спірна тимчасова споруда на вказаній земельній ділянці не зареєстровано, а план-схема місця розташування земельної ділянки до договору про встановлення особистого земельного сервітуту повністю відповідає встановленим в акті обстеження обставинам;
- відповідач маючи нібито у власності нежитлову будівлю побудовану 1991 року, про яку жодному органу контролю невідомо, як і не відомо про прийняття рішення про присвоєння нежитловій будівлі адреси АДРЕСА_1, для цього укладає договори земельного сервітуту, не набуває земельну ділянку у власність, чим і надалі водить суд в оману.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 № 09.1-08/955/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2454/25 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 18.03.2026 по 31.03.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справа № 911/2454/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справу № 911/2454/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 24.03.2026 о 12:00 год. в режимі відео конференції.
Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги з 12:36 год. розгляд апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 не відбувся, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 розгляд апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 призначено на 31.03.2026 о 12:00 год. в режимі відеоконференції.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 № 09.1-08/1069/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2454/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 31.03.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 справа № 911/2454/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 справу № 911/2454/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі № 911/2454/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 31.03.2026 о 12:00 год. в режимі відео конференції.
Станом на 31.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.
Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів інших письмових пояснень, заслухавши пояснення представника учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню або зміні, з наступних підстав.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси.
Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до чинної редакції ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Матеріалами справи підтверджено наступне.
Комісія з питань розміщення об`єктів малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності на території міста Біла Церква розглянула письмову заяву МПП «Сатурн» (реєстраційний №312 від 16.12.2002) про надання дозволу на розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності, у якій зазначено бажане місце, термін розміщення, функціональне призначення і характеристики об`єкта. Рішенням, оформленим протоколом від 14.03.2003 №6/13 (а.с. 102-103, т. 1), комісія надала висновок про можливість розміщення торгового кіоску розміром 3х2м, загальною площею 6,0 кв.м. по АДРЕСА_1.
МПП «Сатурн» погоджено паспорт прив`язки місця розміщення малої архітектурної форми - торгового кіоску по АДРЕСА_1 від 2003 року (а.с. 104-114 т. 1), за основу якого прийнято типовий кіоск площею 6 кв.м., що виготовляється серійно заводом нестандартизованого обладнання, матеріал стін - листова сталь, вікна дерев`яні. За паспортом прив`язки передбачалось мощення місця розташування кіоску плиткою «ФЕМ» площею 18 кв.м. та асфальтування площею 2,4 кв.м. Також оформлено та погоджено паспорт зовнішнього опорядження від 2003 року.
Пунктом 3.3 Розпорядження виконкому Білоцерківської міської ради від 14.03.2003 №165Р «Про дозвіл на розробку проектно-кошторисної документації, розміщення кіосків та павільйонів, реконструкцію входу» (а.с. 99 т. 1) МПП «Сатурн» надано дозвіл на розміщення торгового кіоску розміром 3х2м загальною площею 6,0 кв.м. по АДРЕСА_1 за рахунок земель Білоцерківської міської ради.
Управлінням містобудування та архітектури 01.04.2003 підставі Розпорядження виконкому Білоцерківської міської ради від 14.03.2003 №165Р МПП «Сатурн» видано дозвіл № 17 на розміщення кіоску з терміном дії з 01.04.2003 по 05.07.2006 (а.с. 98 т. 1).
Пунктом 1.6 Рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 29.04.2003 №125 (а.с. 100 т. 1) вирішено надати в оренду МПП «Сатурн» під торговий кіоск по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 20 кв.м., зобов`язано утримувати в належному санітарному стані.
13.05.2003 між Білоцерківською міською радою та МПП «Сатурн» було укладено договір на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) (а.с.101 т. 1). За договором в тимчасове користування передана земельна ділянка під торговий кіоск у АДРЕСА_1 площею 20 кв.м.
06.07.2005 між Білоцерківською міською радою та МПП «Сатурн» було укладено договір оренди землі, зареєстрований у Київській регіональній філії №4 ДП «Центр ДЗК» 06.07.2005 за №351. За договором в оренду передана земельна ділянка під розміщення кіоску по продажу продовольчих товарів у АДРЕСА_1 площею 19 кв.м., під тимчасовою спорудою 6 кв.м., під проїздами, проходами та площадками 13 кв.м.; на земельній ділянці об`єкти нерухомого майна відсутні. 06.07.2005 між орендодавцем та орендарем підписано Акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду.
Засновник МПП «Сатурн» ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міського голови із нотаріально посвідченою за №3917 заявою від 26.07.2006 (а.с. 82 т. 1), у якій просив дозволу на переоформлення дозвільних документів (дозвіл №17 від 01.04.2003) на розміщення торговельного кіоску з реалізації продуктів харчування по АДРЕСА_1 з МПП «Сатурн» на Кузяшеву Р.В.
Пунктом 3.1 Рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 08.08.2006 №368 «Про дозвіл на будівництво підприємствам, організаціям та громадянам міста на розробку проектно-кошторисної документації» (а.с. 76 т. 1) надано дозвіл Управлінню містобудування та архітектури внести зміни в дозвільні документи по розміщенню кіоску по продажу продовольчих товарів розміром 3х2 м, загальною площею 6,0 кв.м. по вул. Гординського, в районі будинку №27/4 з переоформленням дозволу з МПП «Сатурн» на Кузяшеву Р.В.
Пунктом 1.9 Рішення Білоцерківської міської ради від 27.03.2008 №686 «Про вилучення та надання земельних ділянок в оренду» (а.с. 87 т. 1) вирішено надати земельну ділянку в оренду ФОП Кузяшевій Р.В. під розміщення кіоску з продажу продовольчих товарів по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0019 га (в тому числі тимчасова - 0,0006 га, під проходами та площадками 0,0013 га) строком на один рік. 
26.05.2008 між Білоцерківською міською радою (орендодавець) та ФОП Кузяшевою Р.В. (орендар) було укладено Договір оренди землі №79 (а.с. 85-86 т. 1), відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка під розмішення кіоску з продажу продовольчих товарів, яка знаходиться у АДРЕСА_1 (пункт 1), загальною площею 0,0019 га, у тому числі під тимчасовою спорудою 0,0006 га, під проходами та площадками - 0,0013 га кадастровий номер 3210300000:04:018:0099, на якій об`єкти нерухомого майна відсутні (пункт 2). Договір укладено строком на 1 рік (пункт 8). 
20.08.2009 на підставі договору оренди землі №79 від 26.05.2008 ФОП Кузяшевій Р.В. видано дозвіл №17 на розміщення малої архітектурної форми у м. Біла Церква по АДРЕСА_1, із строком дії з 20.08.2009 до 20.05.2010 (а.с. 58-60 т. 1). Складовою частиною Дозволу №17 від 20.08.2009 є Ситуаційний план та Експлікація з Генплану до схеми прив`язки, за якими фасад кіоску розташований безпосередньо вздовж червоної лінії, а земельні ділянки (0,0054 га, що пропонується для встановлення кіоску та 0,0139 га, прилегла до земельної ділянки, що пропонується для утримання в належному стані) частково перебувають у межах червоних ліній вулиці Гординського міста Біла Церква.
Згідно із ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» (в редакції, чинній станом на дату дозволу 20.08.2009) складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі. Межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
27.09.2010 Управлінням містобудування та архітектури Білоцерківською міською радою надано Висновок №15/133 про можливість укладення (поновлення) договору оренди земельної ділянки (договору особистого строкового сервітуту) під розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності (а.с. 74-75 т. 1), у якому вказано, що Управління розглянуло заяву ФОП Кузяшевої Р.В. та передпроектну пропозицію по розширенню кіоску до розмірів павільйону 5х4 м, площею забудови 20,00 кв.м. та вважає можливим поновити договір у відповідності до пункту 2 Рішення Білоцерківської міської ради №1275 від 11.02.2010 «Про затвердження комплексної схеми з переліком місць розміщення стаціонарних малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності на територіях загального користування комунальної власності м. Біла Церква» (№80 місця розміщення МАФ на схемі), під розміщення павільйону, на земельній ділянці площею 48 кв.м. та зобов`язати суб`єкта утримувати в належному стані прилеглу територію площею 126 кв.м. згідно погодженого плану прив`язки МАФ, виходячи з виконання вимог щодо внесення відповідних змін щодо розширення кіоску.
У 2010 році розроблено та 18.04.2011 погоджено Управлінням містобудування та архітектури виконкому Білоцерківської міської ради Паспорт зовнішнього опорядження на торговий павільйон по АДРЕСА_1 (а.с. 52-57 т.1). Слід зауважити на тому, що складовою частиною Паспорту зовнішнього опорядження є Ситуаційний план та Експлікація з Генплану до схеми прив`язки, за якими фасад павільйону (аналогічно із кіоском за Дозволом №17) розташований безпосередньо вздовж червоної лінії, а земельні ділянки (0,0054 га, що пропонується для встановлення павільйону та 0,0139 га, прилегла до земельної ділянки, що пропонується для утримання в належному стані) частково перебувають у межах червоних ліній вулиці Гординського міста Біла Церква.
Пунктом 1.30 Рішення Білоцерківської міської ради від 29.09.2011 №298-12- VІ «Про укладення договорів на встановлення особистих строкових сервітутів» (а.с. 50 т. 1) вирішено укласти договір на встановлення особистого строкового сервітуту з ФОП Кузяшевою Р.В. під розміщення павільйону в м. Біла Церква по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0054 га строком на 3 роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква та зобов`язано суб`єкта підприємницької діяльності утримувати в належному стані прилеглу до павільйону територію площею 0,0139 га.
06.01.2012 між Білоцерківською міської радою (власник) та ФОП Кузяшевою Р.В. (сервітуарій) було укладено Договір №3 про встановлення особистого строкового сервітуту (а.с. 47-21 т. 1) на територію (об`єкт благоустрою), в м. Біла Церква, по АДРЕСА_1, площею 0,0054 га на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності павільйон (пункти 1.1, 1.2). Окрім території (об`єкта благоустрою) за Сервітуарієм закріплюється територія для підтримання в санітарному стані площею 0,0139 га, плата за яку не справляється (пункт 1.4). Договір набуває чинності з моменту підписання та реєстрації у Відділі з питань землекористування Білоцерківської міської ради, строком на три роки з моменту прийняття рішення Білоцерківською міською радою (пункти 2.1, 2.2).Сервітуарій зобов`язаний не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд та інших об`єктів на території об`єкта благоустрою; встановлений сервітут не надає права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій для розміщення павільйону (пункт 4.4.5). Договір зареєстровано у Відділі з питань землекористування Білоцерківської міської ради за №3 від 06.01.2012.
24.01.2012 ФОП Кузяшева Р.В. звернулась до Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради із заявою (а.с. 65 т. 1), у якій просила зареєструвати та видати паспорт прив`язки на тимчасову споруду Павільйон по продажу продовольчих товарів за адресою АДРЕСА_1 .
У відповідь Управління містобудування та архітектури листом від 01.02.2012 №15/48 (а.с. 63 т. 1) повідомило, що на даний час на території знаходиться кіоск із холодильним обладнанням; для оформлення паспорта прив`язки тимчасової споруди слід внести зміни в ескізи фасадів павільйону, привести зовнішній вигляд ТС у відповідність до паспорта зовнішнього опорядження, взяти зобов`язання замінити кіоск на павільйон згідно паспорту прив`язки, терміном бажано до 15.04.2012.
21.11.2014 було зареєстровано за №17/09 та видано Кузяшевій Р.В. Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності - павільйону по продажу продовольчих товарів, 24 кв.м., по АДРЕСА_1 , дійсний до 01.12.2014 (а.с. 24 т. 1). Надалі дія Паспорта прив`язки продовжувалася спочатку до 17.12.2017, в наступному до 01.07.2019 відповідно до власноручно поданих відповідачем заяв про продовження Паспорту прив`язки (а.с.29-30, 38, 44-45, 65-66 т. 1).
Пунктом 13.12 Рішення Білоцерківської міської ради від 18.12.2014 №1352-67-VІ «Про оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки юридичним особам та фізичним особам - підприємцям» (а.с. 43 т. 1) було вирішено укласти із ФОП Кузяшевою договір про встановлення особистого строкового сервітуту під розміщення павільйону в АДРЕСА_2 , в районі житлового будинку №27/4 , загальною площею 0,0054 га строком на три роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.
26.12.2014 між Білоцерківською міською радою (власник) та ФОП Кузяшевою Р.В. (сервітуарій) було укладено Договір №150 про встановлення особистого строкового сервітуту (а.с. 130-135 т. 1) земельної ділянки, на територію (об`єкт благоустрою), під розміщення павільйону, площею 0,0054 га, в АДРЕСА_1 (пункти 1.1, 1.2).
Договір укладено на строк 3 роки з моменту прийняття рішення Білоцерківською міською радою (пункт 2.2). Сервітуарій зобов`язувався дотримуватися умов цього договору, використовувати особистий строковий сервітут виключно з метою, у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (пункт 4.4.1), не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкту благоустрою; встановлений сервітут не надає права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій для розміщення павільйону (пункт 4.4.5).
Рішенням Білоцерківської міської ради від 21.12.2017 №1863-42-VІІ «Про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою - підприємцем Кузяшевою Раїсою Василівною» (а.с. 140 т. 1), позивач, розглянувши заяву відповідача, вирішив укласти договір про встановлення особистого строкового сервітуту з ФОП Кузяшевою Р.В. під розміщення павільйону за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0054 га (з них під тимчасовою спорудою 0,0024 га, під проїздами, проходами та площадками 0,0030 га) строком на три роки за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква.
03.12.2018 між Білоцерківською міською радою (власник) та ФОП Кузяшевою Р.В. (сервітуарій) було укладено Договір №117 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки (а.с. 31-37 т. 1) на територію (об`єкт благоустрою), під розміщення павільйону, площею 0,0054 га, з них під тимчасовою спорудою 0,0024 га, під проїздами, проходами та площадками 0,0030 га в АДРЕСА_1 (пункти 1.1, 1.2).
Сервітуарій зобов`язувався дотримуватися умов цього договору, використовувати особистий строковий сервітут виключно з метою, у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (пункт 4.4.1), не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території об`єкту благоустрою; встановлений сервітут не надає права на проведення будь-якого будівництва на території, наданій для розміщення павільйону (пункт 4.4.5), Договір укладений строком на 3 роки до 21.12.2020 та не продовжувався.
Суду подано Акт від 27.02.2024 обстеження тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, розміщеної в АДРЕСА_2 (а.с. 28 т. 1), у якому працівники комунальної установи «Інспекція з благоустрою міста Біла Церква» встановили, що тимчасова споруда належить ФОП Кузяшевій Р.В., на день обстеження відсутній діючий документ, що надає право на користування земельною ділянкою, яка знаходиться у комунальній власності; відсутній діючий Паспорт прив`язки тимчасової споруди, чим порушень Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений Наказом Мінрегіонрозвитку від 21.10.2011 №244 та Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Біла Церква, затверджений рішенням Білоцерківської міської ради від 20.08.2015 №1552-78-VI.
У листі Управління містобудування та архітектури Білоцерківської Міської ради від 21.05.2024 №577/01-07 (а.с. 23 т. 1) повідомлено, що виконкомом Білоцерківської міської ради рішень щодо присвоєння адреси: АДРЕСА_1, не приймалось; по АДРЕСА_1 розміщується тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності ФОП Кузяшевої Р.В. площею 24,00 кв.м., термін дії Паспорту прив`язки тимчасової споруди закінчився 01.07.2019 та не був продовжений.
Листом від 17.05.2024 №БЦ3778/1 КП Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 142 т. 1) повідомило про те, що до 01.01.2013 за адресою АДРЕСА_1 право власності не реєструвалось та технічна інвентаризація не проводилась.
Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради звернулось до секретаря міської ради із службовою запискою від 08.05.2024 №515/01-07 (а.с. 17-18 т. ), у якій повідомило, що на території міста Біла Церква, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано право власності Кузяшевої Р.В. на нерухоме майно реєстраційний номер 1514905632103. Однак, згідно із наявними в Управлінні матеріалами по АДРЕСА_1 розташована тимчасова споруда - павільйон по продажу продовольчих товарів, площею 24,00 кв.м., власником якої є ФОП Кузяшева Р.В. строк дії паспорту прив`язки №17/09 закінчився 01.07.2019, а термін дії договору про встановлення особистого сервітуту №117 від 03.12.2018 закінчився 21.12.2020. 
Як свідчать залучені до матеріалів справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.04.2024 №375071947 та від 24.07.2025 №436791587 (а.с. 20-22 т. 1), 22.03.2018 державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації речових прав та бізнесу» Гузь А.Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40293393 від 24.03.2018 було вчинено запис 25406830 про право власності Кузяшевої Раїси Василівни на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 1514905632103 - нежитлову будівлю літера «А», рік побудови 1991, загальною площею 22,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 . Підставою для державної реєстрації права власності вказано довідку без номера і дати ТОВ «Да Вінчі Груп» та технічний паспорт № НОМЕР_1 , виданий 19.03.2018 ТОВ «Да Вінчі Груп».
Вказана довідка без номера і дати (а.с. 227 т. 1) видана Кузяшевій Раїсі Василівні в тому, що після проведення інвентаризації нежитлової будівлі по АДРЕСА_3 встановлено рік побудови нежитлової будівлі 1991, загальна площа 22,2 кв.м.
Технічний паспорт виготовлений на замовлення Кузяшевої Р.В. ТОВ «Да Вінчі Груп», містить схематичний план земельної ділянки на нежитлову будівлю (без зазначення площі земельної ділянки), план будівлі, яка складається з тамбуру, торгового залу та кладової, та таблицю характеристик будинку, у якому зазначено рік побудови 1991, наявність бетонного фундаменту, наявність електропостачання та відсутність водопроводу, каналізації, газопроводу та опалення (а.с. 227зворот-229 т. 1).
З огляду на вказані обставини позивач у липні 2025 року звернувся до Господарського суду Київської області з цим позовом, у якому просив скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за Кузяшевою Раїсою Василівною на об`єкт нерухомого майна 1991 року побудови загальною площею 22,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514905632103, який розташований за адресою АДРЕСА_3 , припинивши право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, зазначивши, що що державна реєстрація права власності на об`єкт реєстраційний номер 1514905632103 вчинена із грубим порушенням чинного законодавства, за неіснуючою адресою, на підставі неналежних документів, які містять дані, які не відповідають дійсному стану споруди, та без правовстановлюючого документу, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.
Станом на дату оспорюваної державної реєстрації об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 1514905632103) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та оспорюваної реєстрації права власності відповідача (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40293393 від 24,03,2018) вчинення реєстраційних дій регулювалось Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція від 18.01.2018), а прийняття рішення та внесення відповідного запису про право власності мало здійснюватися у порядку, передбаченому:
Порядком ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим Постановою КМУ від 26.10.2011 №1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (далі Порядок №1141) в редакції, що була чинною на дату державної реєстрації;
Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 25.12.2015 №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі порядок №1127) в редакції від 01.03.2018, що була чинною на дату державної реєстрації.
Відповідно до пункту 1 частини ст. 4, частин 1, 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. 
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. 
Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Відповідно до частин 2-4 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
На виконання ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який визначає механізм їх розміщення.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є паспорт прив`язки тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.
Отже, тимчасова споруда та об`єкт нерухомого майна - це об`єкти з діаметрально протилежними юридичними та технічними характеристиками.
Тимчасова споруда має статус рухомого майна, не пов`язана фундаментом із землею, встановлюється на підставі паспорта-прив`язки, право власності на таку споруду не підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Капітальна споруда набуває статусу нерухомого майна й об`єкта речових прав після завершення будівництва та проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наявності дозвільних документів на будівництво та введення об`єкта в експлуатацію, має капітальний фундамент і нерозривний зв`язок із землею.
Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена Наказом Держбуду від 24.05.2001 №127 надавала визначення цоколю як частини стіни від рівня землі чи фундаменту до рівня першого поверху.
На відміну від цоколя, згідно ДБН В.2.1-10-:2018 «Основи і фундаменти будівель та споруд. Основні положення»: фундамент - підземна частина споруди, яка сприймає навантаження від несучих конструкцій і передає їх на основу, складену природними ґрунтами (природну) чи штучними ґрунтами (штучну). 
Отже, як вірно вказано судом першої інстанції, розташування тимчасової споруди на площадці, замощеної ФЕМ, на основі з бетону не означає наявність у такої споруди підземної частини - фундаменту. 
В Акті обстеження відповідності тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності виданому паспорту прив`язки від 20.12.2018, який складався в процесі вирішення питання про продовження паспорту прив`язки №17/09 від 21.11.2014 відповідно до власноручної заяви ФОП Кузяшевої Р.В. від 26.11.2018 на продовження строку дії паспорта прив`язки існуючої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, вказано про відсутність у тимчасової споруди фундаменту.
Слід окремо зауважити на тому, що наявними у матеріалах справи документами підтверджено, що з 2003 року по 2018 рік спочатку МПП «Сатурн», а згодом і відповідач у правовідносинах з позивачем щодо отримання у користування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 послідовно виходили з того, що на вказаній земельній ділянці розташований кіоск, тобто тимчасова споруда. При цьому і після вчинення державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації речових прав та бізнесу» Гузь А.Г. запису 25406830 про право власності Кузяшевої Раїси Василівни на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 1514905632103 - нежитлову будівлю літера «А», рік побудови 1991, загальною площею 22,2 кв.м. за адресою Київська область, м. Біла Церква, АДРЕСА_1 (22.03.2018), відповідач уклав з позивачем договір №117 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки від 03.12.2018 під розміщення саме тимчасової споруди 0,0024 га, а не нерухомого майна.
При цьому слід врахувати наступне.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що ймовірність існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідною, ніж протилежна. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 908/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц .
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Застосовуючи наведений вище стандарт доказування, колегія суддів зазначає про те, що, також наявні у матеріалах справи докази з більшою вирогідністю підтверджують те, що спірна споруда є тимчасовою некапітальною спорудою щодо якої взагалі не передбачено можливість державної реєстрації права власності як на об`єкт нерухомого майна.
Частиною 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, а саме 
1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат;
2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;
3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат;
4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати;
5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат;
6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року;
9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інші речові права на нерухоме майно;
10) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Суд першої інстанції цілком вірно встановив, що у відповідача відсутній та для оспорюваної державної реєстрації права не був поданий жоден з передбачених законом правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна №1514905632103.
У листі Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35/18/1 «Щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 05.08.1992 року» Мінюст роз`яснив, що оскільки Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011 року, пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження.
Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.
Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
В той же час, з метою спрощення процедури державної реєстрації прав власності на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року без обов`язкового проведення технічної інвентаризації таких об`єктів, з 09 травня 2014 року набрали чинності зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», внесені Законом України від 15 квітня 2014 року «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року".
Аналогічні норми знайшли своє відображення у новій редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діє з 01 січня 2016 року.
Враховуючи наведене, вищезазначені закони передбачають декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, що і знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок).
Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки).
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
У свою чергу, з урахуванням іншого, «альтернативного» механізму державної реєстрації, пунктом 42 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.
Враховуючи вищенаведене, при проведенні державної реєстрації на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, державний реєстратор залежно від того, чи велись на території певної адміністративно-територіальної одиниці погосподарські книги на такі об`єкти нерухомого майна, має керуватися відповідним вищезазначеним законодавством та керуватися пунктом 41 або пунктом 42 Порядку.
З матеріалів справи вбачається, що здійснюючи оспорювану державну реєстрацію права власності на об`єкт № 1514905632103 на підставі технічного паспорту та довідки ТОВ «Да Вінчі Груп» без номеру і дати, відповідач та державний реєстратор керувалися пунктом 41 Порядку №1127 в редакції від 01.03.2018, що була чинною на дату державної реєстрації, який передбачав, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:
1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
По-перше, спірний об`єкт не є індивідуальним (садибним) житловим будинком, садовим, дачним будинком, господарською (присадибною) будівлею або спорудою чи прибудовою до них, а є тимчасовою спорудою - торгівельним павільйоном.
По-друге, у документах, поданих для державної реєстрації, відсутній документ про присвоєння адреси та/або документ про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та про кадастровий номер земельної ділянки, на якій цей павільйон розташований. 
При цьому суд першої інстанції цілком вірно відхилив посилання обох сторін на земельну ділянку кадастровий номер 3210300000:04:018:0099, позаяк вказана земельна ділянка мала площу 19 кв.м., і надавалася у 2008 році в оренду на один рік під розміщення кіоску по продажу продовольчих товарів площею 6 кв.м. 
Станом на 24.11.2025 як Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку кадастровий номер 3210300000:04:018:0099 відсутні (довідка від 24.11.2025 №453295811). 
Площа павільйону становить 24 кв.м., тобто більша ніж площа земельної ділянки кадастровий номер 3210300000:04:018:0099 - 19 кв.м.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив і посилання відповідача на те, що з позовної заяви неможливо встановити, на захист права на яку саме земельну ділянку подано позов. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 83 ЗК України (в редакції від 18.01.2018, яка була чинною на дату спірної державної реєстрації) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Також частиною 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, були віднесені землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих державою органам місцевого самоврядування повноважень належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення.
Щодо розбіжностей у площі об`єктів (22,2 кв.м. площа будівлі згідно технічного паспорту від 19.03.2018, виготовленого ТОВ «Да Вінчі Груп» та 24 кв.м. площа павільйону згідно паспорту прив`язки тимчасової споруди №17/09), суд першої інстанції цілком вірно встановив, що у технічному паспорті площа визначалась за внутрішнім обміром приміщень, а у паспорті прив`язки - за периметром по цоколю. 

По-третє, матеріалами справи спростовується рік побудови об`єкта 1991, позаяк, існуючий павільйон встановлений у 2012 році замість кіоску по продажу продовольчих товарів, встановленого МПП «Сатурн». 
У 2002 році МПП «Сатурн» було надано дозвіл на розміщення торгового кіоску розміром 3х2м, загальною площею 6,0 кв.м. по АДРЕСА_1, МПП «Сатурн» погоджено паспорт прив`язки місця розміщення малої архітектурної форми - торгового кіоску по АДРЕСА_1 від 2003 року (а.с. 104-114 т. 1), за основу якого прийнято типовий кіоск площею 6 кв.м., що виготовляється серійно заводом нестандартизованого обладнання, матеріал стін - листова сталь, вікна дерев`яні. За паспортом прив`язки передбачалось мощення місця розташування кіоску плиткою «ФЕМ» площею 18 кв.м. та асфальтування площею 2,4 кв.м. Також оформлено та погоджено паспорт зовнішнього опорядження від 2003 року;
У 2010 році розроблено та 18.04.2011 погоджено Управлінням містобудування та архітектури виконкому Білоцерківської міської ради Паспорт зовнішнього опорядження на торговий павільйон загальною площею 21.8 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с. 52-57 т.1). 
Отже, наявними у матеріалах справи документами підтверджується, що з 2002 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 перебуває саме тимчасова споруда.
Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури від 01.02.2012 №15/48, станом на 01.02.2012 на спірній території ще знаходився кіоск із холодильним обладнанням.
Листом від 17.05.2024 №БЦ3778/1 КП Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» підтверджено те, що до 01.01.2013 за адресою АДРЕСА_1 право власності не реєструвалось та технічна інвентаризація не проводилась.
За станом на дату виготовлення Технічного паспорту (19.03.2018) діяла Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена Наказом Держбуду від 24.05.2001 №127 (редакція від 08.01.2013), відповідно до якої метою технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд є визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; установлення вартості об`єктів (пункт 1.2). На підставі матеріалів технічної інвентаризації складались інвентаризаційні справи та технічні паспорти (пункт 1.4).
До об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належали будинки і споруди громадського та виробничого призначення, інженерні мережі, елементи благоустрою, господарські будівлі, господарські споруди (розділ 2). До будинків громадського призначення відповідно до пункту 2.3 Інструкції та ДБН В2.2-9-2009 «Громадські будинки та споруди. Основні положення» були віднесені будинки для підприємств роздрібної торгівлі.
Пунктом 3.1 вказаної Інструкції було передбачено, що технічній інвентаризації підлягають об`єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди, а також вбудовані та окремо розташовані захисні споруди.
Відтак, по-перше, тимчасові некапітальні споруди взагалі не належали до об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації, а по-друге проведення технічної інвентаризації було неможливим без надання об`єкту адреси, яка є невід`ємною частиною ідентифікації нерухомого майна як об`єкта цивільних прав та цивільного обороту.
Отже, спірна тимчасова некапітальна споруда не підлягала технічній інвентаризації із виготовленням технічного паспорту; рішень щодо присвоєння адреси спірному об`єкту (АДРЕСА_1) не приймалось. Фактично державна реєстрація майна вчинена за неіснуючою адресою.

Згідно приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тобто негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Згідно із частиною 2 ст. 22 чинної редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до чинної редакції частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Тож, як вірно встановлено судом першої інстанції, вимога негаторного позову позивача як особи, яка здійснює правоможності власника земель комунальної власності населеного пункту міста Біла Церква про скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності та закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заявлена до належного відповідача, є обґрунтованою та такою, яка належить до задоволення. 
Суд першої інстанції цілком вірно відхилив посилання відповідача на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, позаяк спори щодо самочинного будівництва слід вирішувати відповідно до ст. 376, а не ст. 391 ЦК України, у зв`язку з чим вимогами, які могли б пред`являтися позивачем є вимога про знесення самочинного будівництва (частина 4 ст. 376 ЦК України) або про визнання права власності на самочинне будівництво (частина 5 ст. 376 ЦК України), зазначивши про таке.
Тимчасова некапітальна споруда торгового павільйону не є об`єктом нерухомого майна, а її розміщення на землях комунальної власності не є самочинним будівництвом.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 N 244, підставою для розміщення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є паспорт прив`язки тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.
Тож позивач не заперечує проти розташування по АДРЕСА_1 тимчасової споруди - павільйону по продажу продовольчих товарів, та не заперечує проти провадження ФОП Кузяшевою Р.В. законної підприємницької діяльності за умови належного оформлення Паспорту прив`язки тимчасової споруди.
Разом із тим, незаконна реєстрація права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна за неіснуючою адресою, без правовстановлюючого документу безпідставно обтяжує земельну ділянку комунальної власності, перешкоджає власнику на власний розсуд користуватися та розпоряджатися нею, та створює штучну підставу для оформлення права на земельну ділянку на позаконкурсній основі. Відтак, позивач підставно вважає, що саме незаконна державна реєстрація об`єкта нерухомого майна та права власності на нього порушує його право як власника земель комунальної власності населеного пункту, у зв`язку з чим обраний позивачем спосіб захисту права відповідає змісту порушеного права та призводить до його поновлення.
Обраний позивачем спосіб захисту у контексті вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прямо передбачений у ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Така позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 та Верховним Судом у постановах від 29.07.2025 у справі № 914/3180/23, від 28.01.2026 у справі № 904/1820/24.
При цьому колегія суддів зауважує на правовій позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 у якій спір стосувався питання знесення тимчасової споруди, на яку не може бути зареєстровано право власності як на об`єкт нерухомого майна:
« Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації прав власності
51. Позивачем також заявлені позовні вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності відповідачів та ПП «Мотор» на нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 47, з припиненням їх права власності на це майно…
55. Суд першої інстанції у своєму рішенні від 05 липня 2023 року у цій справі встановив, що нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 47 , є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна. При цьому місцевий суд послався на рішення Господарського суду Львівської області від 07 серпня 2009 року у справі № 13/58 (19/34), яким відмовлено ПП «Захід-клас» у позові про визнання права власності на зазначені приміщення, оскільки встановлено, що Львівська міськрада не надавала земельні ділянки в оренду для будівництва об`єктів нерухомості, ПП «Захід-клас» не спростовано той факт, що спірні будівлі є тимчасовими спорудами, та не подано доказів, що вони відносяться до нерухомого майна. Місцевий суд врахував висновки Львівського апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 02 лютого 2009 року у справі № 19/202, про те, що ФОП Михайлів Є. Є. не довів належними та допустимими доказами факту належного прийняття вказаних приміщень в експлуатацію, не надав дозволів на виконання будівельних робіт, а подані ним висновки свідчать про розміщення стаціонарної малої архітектурної форми, право власності на яку не оформляється. Також місцевий суд надав оцінку поданому позивачем акту обстеження земельних ділянок на вул. Стрийській, 47 у м. Львові від 11 лютого 2022 року № 10, яким встановлено відсутність на цих ділянках об`єктів нерухомого майна, проте підтверджено знаходження на них торгових павільйонів на бетонній площадці, які складаються з панелей типу «Сендвіч» та металопластикового профілю зі склопакетним заскленням.
56. Апеляційний суд у постанові від 25 січня 2024 року зазначених висновків місцевого суду та встановлених ним обставин не спростував, нових обставин у цій справі, підтверджуючих, що спірні приміщення є нерухомим майном, не встановив, проте дійшов суперечливих висновків про фактичне існування об`єктів нерухомого майна на зазначених земельних ділянках у зв`язку з державною реєстрацію прав власності на них.
57 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (наприклад, постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).
58. Отже, посилання апеляційного суду лише на обставину державної реєстрації майна як нерухомого в обґрунтування висновку про його юридичне та фактичне існування на спірних земельних ділянках є помилковим. Тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 47 , є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна.
59. Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).
60. Отже, державна реєстрація права приватної власності відповідачів на нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 47, як на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно.
61. Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
62. Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Законом № 1952-IV. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 127 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]…
65. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18).
66. При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]…
69. Враховуючи, що державна реєстрація прав приватної власності ПП «Ярина Плюс» на нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 47, як на нерухоме майно була здійснена помилково, а зазначене майно не є нерухомим, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру.»
Отже, обраний позивачем спосіб захисту у контексті вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прямо передбачений у ч. 3 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Така позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 та Верховним Судом у постанові від 29.07.2025 у справі № 914/3180/23, від 28.01.2026 у справі № 904/1820/24.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що якщо позивач заявляє вимогу, яка за належної інтерпретації може ефективно захистити його порушене право, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань, оскільки це призведе до необхідності повторного звернення позивача до суду за захистом його прав (які за наведених умов могли бути ефективно захищені), що не відповідатиме принципам верховенства права та процесуальної економії (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 117, 118 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), у підпунктах 8.42-8.45 постанови від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22), на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити таке.
Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верхового Суду від 22.08.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та №522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі N 712/8916/17-ц (пункт 28), 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 129)).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Враховуючи, що дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими, містять вичерпну інформацію про факт державної реєстрації права власності, документи, на підставі яких державна реєстрація була вчинена, про особу, за якою було зареєстровано право власності, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом розпочав перебіг з дати державної реєстрації права 22.03.2018. 
Разом із тим, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто терміни позовної давності було продовжено з 02.04.2020 (з дати набрання чинності Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ, яким Прикінцеві та перехідні положення ЦК України було доповнено пунктом 12) до 30.06.2023 (дата закінчення карантину відповідно до постанови КМ України від 27.06.2023).
Однак, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
03.06.2025 було офіційно опубліковано Закон України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-ІХ, яким виключено пункт 19, отже скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану. Зазначена норма набула чинності з 04.09.2025. 
Отже перебіг загального строку позовної давності за вимогами у справі №911/2454/25 розпочав перебіг 22.03.2018, був зупинений з 02.04.2020; а з 04.09.2025 продовжився перебіг тієї частини трирічного строку, яка не спливла до 02.04.2020. 
Враховуючи встановлене вище, а також те, що позивач звернувся до суду з позовом 29.07.2025 (згідно календарної відмітки на конверті, у якому надійшла позовна заява), суд першої інстанції цілком вірно виснував про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, встановивши, що вказаний строк позивачем не пропущений.
За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позов повністю. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі №911/2454/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кузяшевої Раїси Василівни на рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі №911/2454/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.12.2025 у справі №911/2454/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 02.04.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді П.В. Горбасенко

Н.М. Спаських