ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа №295/12080/25 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 96 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді:  Панкеєвої В.А.,
суддів: Григорусь Н.Й., 
Талько О.Б.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/12080/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ткачук Таміли Андріївни
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І. Г. у м. Житомирі,

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей, встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 16 липня 2010 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З лютого 2025 року фактично сім`я припинила своє існування, шлюбні стосунки позивача з відповідачем припинено. На момент звернення до суду з даним позовом вирішується питання щодо розірвання шлюбу між сторонами. Обставини склались таким чином, що син фактично з серпня 2025 року проживає з батьком, хоча його зареєстроване місце проживання разом з матір`ю. Звертає увагу, що син досяг віку за яким самостійно обрав з ким з батьків бажає проживати. Щодо відносин матері із сином, на думку позивача, простежується системна негативна поведінка, яка суперечить нормам як сімейного законодавства, так і певним нормам моралі, а також свідчить про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. Щодо дочки, котрій на момент звернення до суду виповнилось повних 3 роки, позивач зазначив, що, враховуючи свій малолітній вік та неможливість самостійного вибору з ким дитина бажає проживати, дочка по ініціативі матері проживає з нею, за зареєстрованим місцем проживання матері.
Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 постійно чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою. Уникає зустрічей, не відповідає на дзвінки, не надає відповідей на питання стосовно життя та здоров`я дитини, її розвитку тощо. Зазначає, що проживання дітей з ним найбільшою мірою відповідає їх інтересам, адже він має можливість та бажання забезпечувати стабільне виховне середовище, готовий піклуватися про фізичний і моральний розвиток дитини та зберегти їх природний емоційний зв`язок між собою як брата та сестри, так із обома батьками. Оскільки поведінка відповідачки не відповідає найкращим інтересам дитини у розумінні ст.3 Конвенції про права дитини та усталеної практики ЄСПЛ, то місце проживання сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 доцільно визначити разом з батьком, який забезпечує більш сприятливі умови для їх розвитку та виховання. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з батьком та встановити факт, що батько самостійно виховує та утримує своїх малолітніх дітей.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Ткачук Таміла Андріївна подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю та здійснити розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, зокрема ст.263, п.3 ч.4 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), а також фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення. Так, у березні 2022 року відповідач з сином виїхали до Республіки Польща, де вона народила доньку ОСОБА_6 , та більше року проживала з дітьми в соціальному житлі, отримуючи допомогу від Польського уряду. Повернувшись в Україну, відповідач дізналася, що позивач їй зраджував. Крім того, позивач не надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, тому відповідач вимушена була шукати роботу, щоб забезпечувати себе і дітей, у зв`язку з чим стосунки між сторонами погіршувалися. На початку лютого 2025 року позивач остаточно пішов з сім`ї, залишивши відповідачку з дітьми. Оскільки відповідачка самостійно несла витрати на утримання дітей, вона вимушена була звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з позивача. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира по справі № 295/7457/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, позов задоволено. Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.06.2025 і до досягнення дітьми повноліття. У серпні 2025 року син ОСОБА_5 виявив бажання проживати з позивачем, а донька ОСОБА_6 , якій виповнилося три роки, від народження проживає з відповідачем за місцем реєстрації. На час пред`явлення позову до ОСОБА_2 , син проживав з батьком, а донька з матір`ю, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, питання щодо проживання спільних дітей між батьками було врегульоване за їх взаємною згодою. Крім того, відповідач ОСОБА_2 не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з нею, тому суд першої інстанції при ухваленні рішення про визначення місця проживання доньки ОСОБА_6 з матір`ю порушив норми диспозитивності цивільного судочинства, Також слід звернути увагу на пояснення представника третьої особи, який надав суду висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання дітей та зазначив, що спір в даній справі надуманий, штучний, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції не врахував, що відсутність предмета спору може бути підставою для закриття провадження у справі (п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України), а встановлення обставин судом про відсутність порушеного права позивача є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначені обставини не було враховано під час розгляду справи, тому відповідач вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову щодо визначення місця проживання дітей.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 10:00 год 02 квітня 2026 року.
03.03.2026 позивач подав відзив, у якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітніх дітей. Доводи апеляційної скарги щодо обставин розірвання шлюбу між сторонами, народження дітей у шлюбі, особистих взаємин сторін та перебування дітей за кордоном не входять до предмета доказування у справі та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Відповідно до ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав та обов`язків щодо дітей. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України при вирішенні спору суд виходить із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Юридичне значення мають лише ті обставини, які впливають на фізичний, психологічний та соціальний розвиток дітей. 
Апелянтом не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про неналежне виконання батьком своїх обов`язків або про негативний вплив наведених у скарзі обставин на дітей. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам відповідно до ст.89 ЦПК України та правильно застосував норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права.
Посилання апелянта на відсутність спору є безпідставними, оскільки позовні вимоги стосувалися визначення місця проживання обох дітей, а судом першої інстанції надано правову оцінку обставинам щодо кожної дитини окремо та ухвалено відповідне рішення. Крім того, зазначає, що сам факт апеляційного оскарження свідчить про наявність правового спору між сторонами, а Висновок органу опіки та піклування не має обов`язкового характеру та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
02 квітня 2026 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Ковальчук Юлії Миколаївни про розгляд апеляційної сарги участі її участі. В заяві зазначила, що вимоги апеляційної скарги не визнає та просить залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року.
02 квітня 2026 року ОСОБА_9 та її представник - адвокат Ткачук Т.А. подали до суду заяву, в якій просили провести розгляд апеляційної скарги без участі відповідача та його представника. Вказали, що апеляційну скаргу підтримують в повному обсязі, просили її задовольнити, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
02 квітня 2026 року представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради подав до суду лист з проханням провести розгляд справи без його участі. При прийнятті рішення просив врахувати висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03 грудня 2025 року №1699 "Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ".
За приписами ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16 липня 2010 р. сторони зареєстрували шлюб. 
За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.13-16).
Діти зареєстровані за адресою місця проживання матері ОСОБА_2 , що підтверджується Витягами з Реєстру територіальної громади (а.с.17-18).
Згідно з актом № 04/08 складеним Головою правління "Вільський шлях 14 корпус 3" від 05 серпня 2025 р. за участю сусідів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.19).
Квартирою за вказаною адресою позивач користується на підставі договору оренди житла № 28/07-1 від 28.07.2025 (а.с.20-21).
Як видно з психологічного висновку психолога ОСОБА_13 від 21.07.2025, згідно результатів проведеної психологічної роботи за методикою діагностичної бесіди та спостереження за поведінкою та психоемоційними проявами клієнта ОСОБА_3 психологом ОСОБА_13 , дитина перебувала у пригніченому настрої, апатії, низькому рівні життєвої енергії та в стані підвищеної тривожності. Також під час консультації з психологом вдалося встановити прояв недовіри до нових знайомств, що проявляється в бажанні закритися та дистанціюватися від спілкування з новими людьми. З огляду на ситуацію за уточненнями фактів під час бесіди з психологом було виявлено причину такого світобачення: наявність негативних соціальних стереотипів про психологічну діагностику та глибинне переконання, що "світ не є безпечним середовищем для взаємодії", а також життєве переконання у клієнта, що "інші можуть мати до нього упереджене ставлення". З огляду на життєві обставини, за словами дитини, такі факти також є причиною психологічного тиску від матері ОСОБА_2 , що проявляється недостатньою підтримкою і піклуванням за дитиною - ОСОБА_3 .
За результатами проективної методики "Малюнок сім`ї" було виявлено, що дитина потребує захисту сім`ї та прагне повноцінного спілкування з батьком - ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_8 . Така тенденція свідчить про потребу в сімейній психотерапії, увазі, підтримці, доброзичливому відношенні розділенню інтересів з ОСОБА_3 .
На основі проведеної методики - "Тест на визначення рівня особистісної тривожності Ч.Спілберга- ОСОБА_14 " було встановлено помірний рівень тривожності. Результати діагностичної роботи даного психологічного стану вимагають сприятливої атмосфери, творчої терапії, повноцінного сну, комфорту і затишку в домі та підтримуючого кола спілкування для поліпшення загального емоційного стану ОСОБА_5 . Гіпотеза стосовно наявної підвищеної тривожності у дитини є причиною різких змін в статусі в сім`ї, а саме: процес розлучення батьків, до яких дитина прив`язана та потребує їхньої активної уваги.
Також під час проведеної бесіди з дитиною та на основі спостережень за поведінкою ОСОБА_5 під час зустрічі з психологом ОСОБА_13 вдалося встановити, що клієнт зазнає психологічного тиску від матері ОСОБА_2 , який проявляється в створенні жорстких рамок для виховання сина (обмеження в користуванні телефоном та ноутбуком на 2-3 тижні, а також спонуканням переїхати до батька - ОСОБА_1 на постійне проживання), не давала достатньо спілкування та обіймів сину, коли той потребував. За словами сина, який скаржився батьку на погіршення свого емоційного стану та потребував підтримки і допомоги, мати ОСОБА_2 також погрожувала вигнати з дому ОСОБА_5 , якщо той не виконуватиме прохань стосовно сумісного побутового проживання з нею та з її новим співмешканцем - ОСОБА_15 , а саме: помити посуд, застелити ліжко, не займатись активною ігровою діяльністю з молодшою сестрою ОСОБА_8 з метою запобігання її травматизації.
Результати проведеної методики на виявлення рівня депресії за опитувальником ОСОБА_16 демонструють відсутність депресії. Така тенденція є причиною достатньої підтримки від батька - ОСОБА_1 а також бабусі та дідуся ОСОБА_3 (по лінії батька), з якими ОСОБА_5 , за його словами, спілкується досить часто та проявляє довіру.
Такі результати також свідчать про сприятливий вплив творчості, яка в ОСОБА_5 переважає та яку ОСОБА_1 підтримує в матеріальному та особистісному аспекті. Стосовно спілкування з однолітками Тихон проявляє активну позицію, що є підтримуючим фактом для появи психоемоційного ресурсу дитини.
За результатами бесіди та спостереженнями психолога ОСОБА_3 потребує частішого спілкування з батьком - ОСОБА_1 , оскільки він йому довіряє та бажає проживати разом з батьком, який має тісний емоційний зв`язок з дитиною, підтримує, сприяє його особистісному розвитку та забезпечує базові та духовні потреби (а.с.22-23).
Згідно з висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради,
як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 03.12.2025 № 1699, питання визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради 25 листопада 2025 р., заслухано обох батьків, заслухано малолітнього ОСОБА_17 , вивчено наявні матеріали справи. ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених позовних вимог повідомив, що в липні цього року ОСОБА_2 почала створювати достатні умови, щоб їх син ОСОБА_5 проживав з батьком, тому з серпня дитина проживає з ним. З червня по вересень ОСОБА_1 також був позбавлений можливості належним чином спілкуватися з дочкою ОСОБА_6 . На даний час ситуація щодо спілкування з дочкою покращилася. Коли батько забирає дочку за своїм місцем проживання, вона не хоче повертатися до матері, виявляє бажання проживати з ним та братом.
ОСОБА_2 твердження батька про те, що вона фактично вигнала сина ОСОБА_5 з дому категорично заперечила, пояснивши, що літом дійсно зверталася до батька за допомогою щодо ОСОБА_5 , у якого почали проявлятися особливості підліткового віку. ОСОБА_1 скористався даною ситуацією та забрав сина на проживання до себе, щоб уникнути обов`язку зі сплати аліментів. Проти спілкування дочки ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_2 не заперечує жодним чином, але ОСОБА_6 має проживати з нею через фізіологічну прив`язаність до матері.
ОСОБА_18 повідомив, що любить та поважає обох батьків, бажає постійно спілкуватися з матір`ю та молодшою сестрою, і проживати йому комфортно з батьком. Також після спілкування з ОСОБА_5 , психолог відмітила негативний вплив вказаної ситуації на дитину, коли підліток перебуває у ситуації невизначеності, змушений робити вибір між особою батька та матері, не бажаючи нікого з них образити.
Враховуючи вказані вище факти, виходячи з інтересів дітей, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з батьком, оскільки спір штучно ініційований батьком. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в межах одного населеного пункту, фактично в одному мікрорайоні, тому мають можливість спільно вирішувати всі питання, що стосуються дітей (а. с.136-138).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.11.2025
у справі № 295/7283/25, яке набрало законної сили, 23.12.2025 позов ОСОБА_2 задоволено. Шлюб, зареєстрований між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено позивачці дошлюбне прізвище - ОСОБА_19 .
Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції, дотримуючись принципів законності, справедливості, враховуючи протилежні позиції батьків, вважав за можливе та доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з батьком, а малолітньої ОСОБА_8 , з матір`ю, 
Такого висновку суд дійшов з урахуванням об`єктивних та наявних у справі доказів, зокрема, поведінки батьків щодо дитини, можливості батька забезпечити сина належними умовами проживання, виховання та розвитку та критично поставився до Висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей, оскільки проживання батьків в одному районі та місці не можна вважати критеріями, що між батьками відсутня протилежність думок щодо визначення місця проживання дітей. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
За ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно з висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради,
як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 03.12.2025 № 1699, керуючись статтями 19, 161 Сімейного кодексу України, виходячи з інтересів дітей, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з батьком, оскільки спір штучно ініційований батьком. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в межах одного населеного пункту, фактично в одному мікрорайоні, тому мають можливість спільно вирішувати всі питання, що стосуються дітей.
Тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст.3 Конвенції.
Враховуючи вимоги ст.51 Конституції України, ст. ст.3, 9, 18 Конвенції, ст.7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.
Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.
По справі встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком, з яким малолітній син ОСОБА_5 і так фактично проживав з серпня 2025 р. за домовленістю між батьками і від якого мати не вимагала та не вимагає зміни його місця проживання.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що забезпечує більш сприятливі умови для розвитку та виховання дітей, а син досяг віку за яким самостійно обрав з ким з батьків бажає проживати. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка звернула увагу, що в серпні 2025 р. син ОСОБА_5 виявив бажання проживати з батьком, а донька ОСОБА_6 , якій виповнилося три роки, від народження проживає з нею.
За встановлених обставин, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, між батьками виник спір щодо місця проживання ОСОБА_17 , оскільки батьки, які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким проживатиме малолітній син, і останній на момент звернення ОСОБА_1 з позовом фактично проживав і проживає разом з батьком. 
А мати ОСОБА_3 не вимагала від батька дитини змінити місце проживання сина, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання сина у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. 
Більш того, мати під час розгляду справи в суді підтвердила, що сторони дійшли домовленості щодо проживання сина саме з позивачем.
Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23.
При цьому колегія суддів враховує, що фактичне проживання малолітнього з батьком, яке не заперечується матір`ю, не свідчить про порушення прав дитини чи необхідність судового втручання, оскільки відсутні докази того, що існуючий порядок проживання суперечить найкращим інтересам дитини.
Колегія суддів також враховує, що при вирішенні спорів щодо місця проживання дитини суд має виходити із принципу найкращих інтересів дитини, однак саме по собі звернення до суду з відповідним позовом за відсутності реального, неврегульованого спору між батьками та за умов фактичного визначення місця проживання дітей за взаємною згодою не свідчить про необхідність судового втручання. Втручання держави у сімейні відносини має бути обґрунтованим та пропорційним, а відсутність доказів порушення, невизнання чи оспорювання прав дитини або позивача виключає підстави для судового захисту у заявлений спосіб.
Саме по собі існування різних поглядів батьків на виховання дитини не є достатнім для висновку про наявність спору щодо визначення її місця проживання. А сам факт звернення до суду не створює спору.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. 
Фактичне проживання дитини з батьком та відсутність заперечення з боку матері щодо місця проживання дитини не свідчать про порушення прав батька та наявність підстав для звернення останнього до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним.
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що орган опіки та піклування у висновку від 03.12.2025 р. № 1699 вважав недоцільним визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з батьком, оскільки спір штучно ініційований батьком, та в порушення ст.19 СК України належно не мотивував чому він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на приписи статті 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо місця проживання малолітніх дітей, не надав належної оцінки наявності спору між батьками та безпідставно втрутився у сімейні відносини, які фактично були врегульовані сторонами.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у позові щодо визначення місця проживання дітей, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дітей у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та малолітніх дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскарженого судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України). 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, тому із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за звернення до суду із апеляційною скаргою у розмірі 1453,44 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ткачук Таміли Андріївни задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей - відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1453,44 грн (одна тисяча чотириста п`ятдесят три гривні 44 копійки) судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.А. Панкеєва

Судді: Н.Й. Григорусь

О.Б. Талько