Справа №592/14169/25
Провадження №2/592/235/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 квітня 2026 року          м.Суми Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:
головуючого - судді Катрич О.М.,
за участю секретаря судового засідання Дядечко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Кишенюк Людмила Павлівна про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, витребування житлового будинку та земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами та просить визнати недійсними з моменту укладення, підпису, нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів у вигляді договору дарування житлового будинку ВТО№777831 від 19.02.2014 р., зареєстрованого в реєстрі №136 та №137 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П. та договору дарування земельної ділянки ВТО№777832 від 19.02.2014 р., зареєстрованого в реєстрі №140 та №141 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П., за адресою м. Суми, вул. Кутузова, буд. 79 (нова назва - вул. Казимира Малевича, буд. 79), кадастровий номер 5910136600:15:019:0059, від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Витребувати майно з чужого незаконного заволодіння ОСОБА_2 , якому цей будинок в результаті ланцюгу спланованого ним обману був в подальшому подарований ОСОБА_3 , визнати право власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 та зобов`язати реєстраційну службу зареєструвати право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . 
Свої вимоги обгрунтовує тим, що спірні договори були вчинені під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 , який є її рідним братом та сином ОСОБА_3 . 
Право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , вперше було набуто саме нею, позивачем - ОСОБА_1 , згідно рішення Сумської міської ради від 24.02.2010 року за № 3474-МП, зареєстроване у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 19.08.2010 р. за № 011063801896. Нерухоме майно у вигляді житлового будинку за цією ж адресою належало позивачу на підставі договору дарування ВАР№075947 від 23.09.2003 р., зареєстрованого в реєстрі № 4725 приватним нотаріусом Краснощок Л.М., від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .
Рішення про укладення вищезазначеного договору дарування на користь своєї доньки ОСОБА_1 було прийнято ОСОБА_3 через те, що ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 та рідним братом ОСОБА_1 , згідно усного договору позички мав значну суму грошового боргу перед своєю сестрою ОСОБА_1 і тому ОСОБА_3 , як мати, мала на меті таким чином розрахуватися за борг свого сина перед своєю донькою. Додатково це рішення було обґрунтовано і тим, що ОСОБА_2 мав велику кількість грошових боргів, як перед фізичними особами так і перед банківськими установами і до будинку за адресою АДРЕСА_1 , постійно приїздили колектори та співробітники банківських установ, які розшукували ОСОБА_2 , ставили до відома матір, що він є боржником і повідомляли про необхідність погашення цих боргів, через що ОСОБА_3 постійно отримувала стрес та страх, що будинок взагалі можуть якимось чином забрати за борги.
Фактично ОСОБА_3 та ОСОБА_2 між собою не спілкувалися і не бачилися більше 10 років, але в 2013 р. він об`явився, просив вибачення та поступово почав налагоджувати стосунки. В той же час, скориставшись безпорадним станом матері, яка вже через поважний вік (76 років) і судинну енцефалопатію, мала зниження інтелектуальних здібностей, когнітивні розлади, ослаблене критичне мислення, психічні проблеми, обмежену здатність адекватно усвідомлювати свої дії та оцінювати інформацію, а також порушення пам`яті, ОСОБА_2 послідовно почав формувати у неї хибне уявлення про реальні обставини та наполегливо переконувати, що нібито не має і ніколи не мав ні перед ким жодних боргів, в тому числі перед сестрою, іншими особами чи банками, називав відповідні факти моїм наклепом, стверджував, що візити колекторів і працівників банків були нібито інсценовані сестрою за участю сторонніх осіб аби налякати матір і посварити його з нею, і фактично в такий спосіб, зловживаючи довірою та умисним введенням в оману, обманним шляхом, відповідач цілеспрямовано впливав на ОСОБА_3 , з подальшою метою реалізувати схему з ланцюга подій для привласнення спірного майна собі.
На ряду з постійними звинуваченнями, вимогами, моральним та психічним тиском, ОСОБА_2 постійно наполягав на тому, що буде правильним і справедливим, якщо на даний час нерухомість юридично буде належати їх матері ОСОБА_3 , а вже після її смерті має розподілитися порівну між нею та ним, а питання його боргу їй є іншим питанням і він вирішить його окремо. В той же час, відповідач запевняв позивачку, що надасть в присутності матері письмову розписку, про те що в майбутньому ця нерухомість розподілиться між ними порівну і він всіляко за будь яких обставин буде цьому сприяти і зробить для цього все, що від нього буде залежати.
Згодом, відповідач повідомив позивачку, що 19.02.2014 р. він надасть їй письмові гарантії своїх обіцянок і зобов`язань та наполіг щоб ОСОБА_1 в цей же день подарувала будинок на користь матері - ОСОБА_3 . Тобто одним днем 19.02.2014 р. ОСОБА_2 надасть їй, ОСОБА_1 , письмову розписку про свої зобов`язання, а вона в цей же день 19.02.2014 р. дарує нерухоме майно матері.
Через те, що ОСОБА_1 вже не витримувала життя в такому постійному довготривалому стресі і бруду від свого брата та бажала спокою і припинення цього тиску, а також через те, що ці чвари, які вчиняв відповідач, призводили до значного погіршення здоров`я матері до такого стану, що кожен раз здавалося що у неї може статися інсульт або інфаркт, ОСОБА_1 , під впливом цього тиску, через перехвилювання, піддалася на тиск і вимушено погодилася на умови, які обманом нав`язував та вимагав відповідач.
Так, 19.02.2014 року відповідач надав ОСОБА_1 письмову розписку, в якій ОСОБА_2 зобов`язується: при вступі до права спадщини на нерухомість від моєї матері ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , претендувати на свою частку спадщини рівною 50% (п`ятдесят відсотків). Також я зобов`язуюсь надати всіляке сприяння на отримання іншої частини спадщини 50% (п`ятдесят відсотків) моєю рідною сестрою ОСОБА_1 або будь якою іншою людиною, яка представлятиме її інтереси у спадщині Дане мною зобов`язання підписано мною 19 лютого 2014 року та не має ніяких обмежень за часом». Після цього вони втрьох поїхали до нотаріуса і ОСОБА_1 ,була вимушена підписати договір дарування житлового будинку ВТО№777831 від 19.02.2014 р. та договір дарування земельної ділянки ВТО№777832 від 19.02.2014 р. за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 . Звертає увагу, що такий правочин вона зробила лише за умови та завдяки гарантій та обіцянок у письмовій розписці від її сина - ОСОБА_2 і цього не було би зроблено, якби він таких письмових гарантій не надав. 
Пізніше, після того, як відповідач обманним шляхом домігся від матері ОСОБА_3 укладення договору дарування спірного нерухомого майна на свою користь, він поступово припинив із нею будь-які стосунки і почав ігнорувати, а вона як донька доглядала за матір`ю. 
Таким чином, відповідач, зловживаючи правом статті 13 ЦКУ та діючи всупереч добрим звичаям, шляхом обману та поступових маніпуляцій, зловживаючи довірою, виключно з метою власного необгрунтованого збагачення, не маючі наміру виконувати свої письмові зобов`язання, у вищевказаний спосіб, через дарування на себе, вивів спірне нерухоме майно з маси можливої спадщини, фактично анулювавши саму можливість його спадкування від ОСОБА_3 , для того, щоби після її смерті, жодної спадщини у вигляді нерухомого майна вже не було.
Сукупність наведених обставин свідчить про зловмисний характер його дій, що мають ознаки зловживання довірою та обману у цивільно-правовому розумінні.
Вважає, що позовна заява подана своєчасно, з дотриманням терміну позовної давності, перебіг якої розпочався з 26.05.2025 року у відповідності до статей 261, 212 та 259 ЦК України. 

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, надавши аналогічні пояснення, викладені письмово у позові, а також до суду були надані додаткові письмові пояснення. 

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позовних вимог та їх не визнає, надав відзив та додаткові письмові пояснення до нього, у судовому засіданні озвучив свою позицію, аналогічну викладеному. Вважає, що під час укладання та посвідчення спірних договорів від 19.02.2014 року, нотаріус сторонам роз`яснювала наслідки, перевіряли дієздатність осіб та їх волевиявлення. Доводи позивачки є надуманими, з часу цих подій минуло багато часу і лише після смерті матері виник даний позов. Так, саме він у 1994 році побудував спірний будинок своїй матері у м. Суми, де вона і почала у 1995 році проживати. Саме ОСОБА_1 налаштовувала мати проти сина, повідомила неправдиву інформацію, що він має великі борги, таким чином вмовила маму подарувати їй будинок, потім налаштувала її звернутися до суду із позов про зняття з реєстрації його, дружину та двох неповнолітніх дітей, їх виписали із цього житла і не пускали навіть забрати речі. Тоді він переїхав проживати у м. Одеса. Пізніше мати зрозуміла негідні наміри доньки, просила у нього вибачення, жалкувала, що подарувала сестрі будинок, не порадившись із ним. І на сімейній нараді, у складі Чеботарьової, мати і його, 18.02.2014 року, тобто за день до відвідування нотаріуса для повернення дочкою подарованого будинку назад мамі, між ними склалася розмова, хто буде доглядати за мамою і він не заперечував, але не у м. Суми. Також, Чеботарьова вимагала особливо, в односторонньому порядку особисто для себе гарантії отримання спадщини 50%, а для цього він повинен купити для неї квартиру вже прямо зараз, тоді вона точно буде впевнена, що її не обділять, тоді вона готова повернути матері подарований будинок. Коли мама їй вказала, що вона ж поки ще жива, і зарано ще отримувати в користування свою частку при живій мамі, то вони вирішили просто написати один одному розписки, в яких зобов`язуємося після смерті мами не створювати один одному перешкод, не вимагати зайві відсотки понад 50%, а просто продадуть будинок, коли настане час і вони вступлять в спадщину. З приводу цієї розписки зазначає, що вона недійсна, втратила чинність сім років тому, ще в 2016 році, коли мама подарувала йому будинок, Чеботарьова чудово розуміла, що тепер вона втратила право на спадщину, і якщо вважала себе обдуреною, то мала вже тоді одразу звернутися до суду з позовом і до матері, і до нього, що вони її нібито обдурили і всі надії отримати свої 50% спадщини тепер безповоротно зникли. Також, у заповіті мати вказувала ОСОБА_4 , що вона заповідає їй саме те майно, яке їй належатиме на момент смерті, однак там немає ні слова про будинок. Будинок матері на момент смерті не належав. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувати строки позовної давності. (а.с.151-158 т.1) 

В свою чергу, 11.11.2025 року позивачка надала суду відповідь на відзив, в якій не погоджується із поясненнями відповідача і розповідає, що здоров`я матері після перенесення психічної хвороби в 2007-2008 р. значно погіршувалося із кожним роком, наводить приклади агресії відносно її, свого сина та сусідки, стверджує, що відповідач ввів маму в оману, здійснював наклепи на неї з метою заволодіти будинком та земельною ділянкою. Він скористався безпорадним станом матері і та подарувала йому майно, яке насправді належить їй-позивачці, тому вона правомірно і просить його витребувати і повернути їй у власність. Звукозаписи, надані відповідачем просить визнати недопустими доказами. (а.с. 186-195 т.1)

Третя особа приватний нотаріус Кишенюк Л.П. надала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі. (а.с. 106 т.1) 

Свідок ОСОБА_5 надав суду показання, аналогічні пояснення позивачки, яка є його матір`ю. 
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона сім`ю ОСОБА_7 знає більше 20 років і ОСОБА_8 особисто знала також. Вона жила сама, син рідко приїжджав, доглядала донька. Свідок укладання договорів дарування не була, за яких умов між членами сім`ї він укладався не знає.
Свідок ОСОБА_9 , допитана у судовому засіданні, повідомила, що знає багато років позивачку, а саме з часу будівництва будинку і бачила у цей час і відповідача, а потім не бачила. Допомагали ОСОБА_8 її донька, зять і онук, син не приїжджав. Говорила, зо син її обманув і вона йому будинок подарувала. 
Свідок ОСОБА_10 , яка була колегою по роботі позивачки, з її слів знає взаємовідносини в їх сім`ї, вона доглядала за матір`ю, а син не приїжджав. 

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, свідків зі сторони позивача, вивчивши матеріали справи (письмові пояснення сторін на надані докази), суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Судом встановлено, що сторони – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою і братом. ОСОБА_3 є їх матір`ю, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а.с.27 т.1) 
Згідно договору дарування житлового будинку від 23.09.2003 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Краснощок Л.М. (а.с.17-18 т.1)
19.02.2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі №136 та №137 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П. та договір дарування земельної ділянки від 19.02.2014 р., зареєстрованого в реєстрі №140 та №141 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П. за адресою м. Суми, вул. Кутузова, буд. 79 (нова назва - вул. Казимира Малевича, буд. 79), кадастровий номер 5910136600:15:019:0059, від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . (а.с. 20-23)
Цього дня ж, тобто 19.02.2014 року відповідач ОСОБА_2 написав письмову розписку, про яку і не заперечує, про те, що зобов`язується при вступі до права спадщини на нерухомість від моєї матері ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , претендувати на свою частку спадщини рівною 50% (п`ятдесят відсотків). Також я зобов`язуюсь надати всіляке сприяння на отримання іншої частини спадщини 50% (п`ятдесят відсотків) моєю рідною сестрою ОСОБА_1 або будь якою іншою людиною, яка представлятиме її інтереси у спадщині Дане мною зобов`язання підписано мною 19 лютого 2014 року та не має ніяких обмежень за часом. (а.с. 19 т.1)
09.09.2014 року ОСОБА_3 склала заповіт і бажала розпорядитися своїм майном наступним чином на випадок своєї смерті: частки від майна заповіла синові ОСОБА_2 , а частину -доньці ОСОБА_1 (а.с. 107 т.1)
Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування від 21.09.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О., за якими мати ОСОБА_3 подарувала сину ОСОБА_2 вказане майно. (а.с. 59-61 т.1, а.с.12-13 т.2)
Згідно заповіту від 16.05.2023 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким все своє майно, яке на день смерті буде належати їй заповідає дочці- ОСОБА_1 (а.с. 38 т.1) 
Відповідно до медичної довідки від 10.02.2014 року ОСОБА_3 ознак психічного розладу не виявляє. (а.с. 169 т.1) Разом з цим, позивачкою надані медичні документи за період часу 18.06.2007 рік по 17.07.2015 року, згідно яких ОСОБА_3 відвідувала психотерапевта. (а.с. 201-214 т.1)

Згідно рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24.11.2003 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та скасовано реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_11 за за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 172 т.1) 
Згідно рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.05.2024 року (справа № 592/6555/23) було вирішено відмовити за необгрунтованістю у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо визнання недійсними договору дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21.09.2016 року за р.№1389 та договору дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21.09.2016 року за р.№1390. У даному рішенні частково встановлено фактичні обставини, які склалися між сторонами з приводу неодноразових укладень між собою договорів дарування спірного майна (спочатку ОСОБА_3 подарувала дочці ОСОБА_1 житловий будинок, потім ОСОБА_1 подарувала назад його матері ОСОБА_3 , яка в свою чергу подарувала майно сину ОСОБА_2 ), зокрема  ОСОБА_1 , як і інші свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_9 були допитані в якості свідків. (а.с. 174-176 т.1) 
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як убачається із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у Ковпаківському відділі державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження б/н від 25.01.2007, державним виконавцем Яворським А.В. стосовно ОСОБА_2 та мається відмітка від 06.02.2007 року про накладення арешту на нерухоме майно. (а.с.215-216 т.1)
Згідно довідки Східного міжрегіонального управління МЮ від 18.12.2025 року станом на цей час перевіркою автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що зареєстровані відкриті виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 зобов`язань відсутні. (а.с. 23-26 т.2) 

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За змістом статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Згідно з вимогами статті 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Відповідно до пунктів 1-5статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, на думку позивача, ключовим доказом у справі, який повністю викриває справжні мотиви відповідача та підтверджує факт обману (ст. 230 ЦКУ), є письмова розписка, власноруч написана та підписана відповідачем. ОСОБА_1 стверджує, що цей документ підтверджує, що дарування будинку матері не було її безумовним волевиявленням. Це відбулося виключно під тиском та за умови надання відповідачем письмових гарантій, що в майбутньому спадкове майно буде справедливо розподілено між ними порівну. Без цієї розписки вона б ніколи не відчужувала своє майно. Вважає, що саме після смерті мами є правильним те, що вона звернулася до суду про визнання договору дарування недійсними, так як брат не виконав взяті на себе зобов`язання і після смерті матері не віддав їй частину майна як вказано у розписці. Тому вона і просить витребувати житловий будинок і земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , які належали їй до того як вона їх подарувала матері за певних умов. 
Однак з такими доводами погодитися не можна, так як 19.02.2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі №136 та №137 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П. та договір дарування земельної ділянки від 19.02.2014 р., зареєстрованого в реєстрі №140 та №141 приватним нотаріусом Кишенюк Л.П. за адресою м. Суми, вул. Кутузова, буд. 79 (нова назва - вул. Казимира Малевича, буд. 79), кадастровий номер 5910136600:15:019:0059, від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Тобто, Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 нерухоме майно без всяких умов та застережень. Таким чином, ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування реалізувала своє право розпоряджатись належним їй майном, а ОСОБА_3 реалізувала законне право набуття права власності.
Суд звертає увагу, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом.
В оспорюваних договорах дарування, а саме у п.7, 8, п.12, сторони, зокрема і позивачка, своїми підписами підтвердили та стверджували, що договори укладаються не про людське око, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Сторони стверджували один одному та повідомляли усім зацікавленим у тому особам, а це і брат і син ОСОБА_2 , що в момент укладання цих договорів усвідомлювали і усвідомлюють значення своїх дій, розуміють природу цього правочину, права та обов`язки за договором, при укладанні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. 
Доказів порушення нотаріусом вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, за яким безоплатно майно дарується, власником є вже інша особа, яка може своїм майном при житті розпоряджатися на власний розсуд, а не укладення спадкового договору чи іншого договору, який би в майбутньому вирішив питання спадщини судом не отримано.
Нотаріусом було позивачці роз`яснено юридичні наслідки, що власником майна стає обдаровувана ОСОБА_3 , право власності якої було зареєстровано в установленому законом порядку. Дарувальник у договорі не має права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, тобто ставити умови, що це майно потім, після смерті матері буде спадковим її майном разом із братом. Мати ж при житті розпорядилася по іншому і подарувала його сину-відповідачу ОСОБА_2 . Недійсним договір дарування у судовому порядку визнаний не був. 
Таким чином, якщо спірні договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік обдарованої, розписки, відповідний договір є дійсним. Достатні докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився до тієї міри, що він потребував сторонньої допомоги, відсутні.
Одним із доказів позивачка надає лист матері від 26.09.2023 року «Для Толі» на а.с. 24-26 т.1, однак на час розгляду даного позову ОСОБА_3 померла і отримати пояснення від неї з приводу тих обставин, зазначених листі (якщо вона його писала), або перевірити все зазначене сторонами у своїх письмових поясненнях, суд позбавлений можливості. За життя матері, ОСОБА_1 не зверталася до суду з даним позовом як до відповідачки ОСОБА_3 , коли та могла виступити стороною у справі в суді, тобто договори у судовому порядку недійсними не визнавалися, а також не були розірвані між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у нотаріальному порядку за добровільною згодою обох сторін. У даній справі відповідачем зазначений ОСОБА_2 , однак він не є стороною оспорюваних договорів. Він є власником майна, яке просить позивачка у нього витребувати як чуже і на підставі незаконного володіння. Однак нерухоме майно перейшло до нього на підставі договорів дарування від 21.09.2016 року, які були нотаріально посвідчені і суд своїм рішенням від 20.05.2024 року їх не визнав недійсними. Свідки не були присутні під час укладання договорів, тому їх показання не підтверджують належним чином доводи позивачки. 
ОСОБА_1 з юридичної точки зору помилково вважає, що на даний час житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є спадковим майном згідно розписки, написаною ОСОБА_2 19.02.2014 року, так як воно перестало їм бути, коли власником при життя матері став брат ОСОБА_2 , який тепер з власних міркувань не бажає ділитися своєю власністю у розмірі 50 відсотків із сестрою ОСОБА_1 . Зміст оскаржуваємих договорів такої умови також не містить. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Враховуючи вищевказані положення законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, тобто позивачка не довела, що укладаючи у 2014 році договори дарування зі своєю матір`ю, вона помилялася, була обманута, вчинила їх під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.Суд зазначає, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на теперішній час, про які позивач зазначає в позовній заяві, не свідчать про наявність вказаних вище обставин з боку дарувальника під час укладення нею правочину ще у 2014 році.
Слід також зазначити, що спірні договори були укладені 19.02.2014 року, а до суду позивачка з позовом про їх недійсність звернулася 02.09.2025, тобто через 10 років, а тому наявний факт пропущення позивачем строку позовної давності згідно ст. 728 ЦК України.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, тому позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням викладених висновків не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Так, ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.10.2025 року за заявою позивачки було вжито заходи забезпечення позову, якою було заборонено будь - яким державним реєстраторам Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна чи іншим уповноваженим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням у цій справі законної сили. (а.с. 127-128 т.1)
Оскільки суд повністю відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то даний захід забезпечення позову слід скасувати. Однак, заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням. 

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому, понесені судові витрати по справі залишити за позивачкою. 

Керуючись ст.ст. 13, 76, 141, 263, 265 ЦПК України , суд, - 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовити за необґрунтованістю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.10.2025 року, якою було заборонено будь - яким державним реєстраторам Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна чи іншим уповноваженим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням у цій справі законної сили.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням. 

Рішення суду може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 16.04.2026 

Суддя        Ольга КАТРИЧ