Справа № 473/5161/25 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України
"02" березня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю: секретаря судового засідання Ліхачової А.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,
ВСТАНОВИВ
у жовтні 2025 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог позивачка, з урахуванням подальших змін зазначала, що з 25 березня 2022 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Проте сімейні відносини з відповідачем не склалися, тому останній звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. На час звернення з обумовленим позовом до суду, рішення у справі про розірвання шлюбу судом не ухвалено. 
При цьому, сторони за період шлюбу за спільні кошти придбали:
- житловий будинок АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано за відповідачем); вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1632 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4822085000:12:027:0001 (право власності зареєстровано за відповідачем);
- автомобіль марки «Toyota Hiace», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (право власності зареєстровано за відповідачем);
- планетарний міксер тістоміс «Zepline ZP-105»;
- гриль TEFAL OptiGrill Elite XL;
- блендер RZTK HBL 1002S Max.
Позивачка, вказуючи на те, що житловий будинок, транспортний засіб, побутові прилади є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбане подружжям в період перебування в шлюбі та за спільні кошти, згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута, просила про його поділ, визнавши за нею право власності на частку житлового будинку та земельної ділянки (право на земельну ділянку переходить в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості), інше майно просила залишити у власності відповідача, стягнувши з нього 100324,00 грн компенсації різниці вартості її частки у майні.
В судове засідання представниця позивачки адвокат Вуїв О.В. не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача адвокат Лукіянчин І.П. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивачки не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема суд встановив, що 25 березня 2022 року Вознесенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між сторонами, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2025 року розірвано.
В період шлюбу, а саме за договором купівлі-продажу, посвідченим 26 вересня 2023 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Г.А., відповідач ОСОБА_1 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 .
Також з матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу було придбано автомобіль марки «Toyota Hiace», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності зареєстровано за відповідачем, дата набуття права:18 червня 2024 року; планетарний міксер тістоміс «Zepline ZP-105»; гриль TEFAL OptiGrill Elite XL; блендер RZTK HBL 1002S Max. 
Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю. 
Відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі. Водночас, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін.
Відповідно до ст.69, ч. 1 ст.71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.
Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 вищевказаної постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Таким чином, спірний будинок підлягає поділу між сторонами з врахуванням принципу рівності часток подружжя.
З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинку без його реального поділу.
Крім цього, за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1632 га, кадастровий номер 4822085000:12:027:0001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до рішення Олександрівської селищної ради № 21 від 24 листопада 2023 року про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність.
Згідно з п. 3, 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Отже, вказана земельна ділянка, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 . 
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За змістом ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16, від 18 жовтня 2023 року № 504/3831/19 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Оскільки на земельній ділянці, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться житловий будинок, який підлягає поділу, тому до позивачки перейшло право власності і на земельну ділянку в розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.
Крім цього, позивачка просила суд провести поділ вищевказаного транспортного засобу, побутових приладів, як спільного сумісного майна сторін, припинивши фактично її право на це майно з виплатою вартості її 1/2 частки.
Вищенаведене свідчить про те, що позивачка не претендує на те, щоб автомобіль і побутові прилади, якими по факту користується відповідач (протилежного не встановлено), були залишені їй. Вона навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за їх частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль і побутові прилади від іншого з подружжя.
Зважаючи на те, що метою позивачки за позовом є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майна, яке є неподільною річчю - автомобіль, побутові прилади, а відтак вимоги про стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації за частку у власності на спірне майно слід розглядати як вимогу про поділ цих неподільних речей шляхом виділення їх у власність відповідача (залишення у власності в цілому) та стягнення компенсації замість частки позивачки в праві спільної сумісної власності на автомобіль і побутові прилади.
На підтвердження вартості спірного автомобіля представник відповідача надав висновок за звітом №238-25 про незалежну оцінку майна від 19 листопада 2025 року, згідно якого його ринкова вартість становить 185000,00 грн. Відповідно до платіжних квитанцій вартість побутових приладів становить у загальному розмірі 15648,00 грн.
Враховуючи вищенаведені обставини, принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки вказаної нею компенсації вартості її частки в праві спільної власності на спірне майно.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені останньою та підтверджені документально судові витрати, а саме: 2952,28 грн (судового збору).
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) право власності на частку земельної ділянки площею 0,1632 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4822085000:12:027:0001.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля марки «Toyota Hiace», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , планетарного міксеру тістоміс «Zepline ZP-105», грилю TEFAL OptiGrill Elite XL, блендеру RZTK HBL 1002S Max у загальній сумі 100324,00 грн, залишивши майно у власності ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2952,28 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя         Л.В.Лузан