ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"07" квітня 2026 р. Cправа № 902/112/26  

за позовом: Фізичної-особи підприємця Король Валерії Валеріївни ( АДРЕСА_1 ) 
до: Приватного підприємства "Авто-Транзит" (вул. Скалецького Р., буд. 15а, м. Вінниця, Вінницька обл., Вінницький р-н., 21018) 
про стягнення 67 860,55 грн 

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового Надтока Т.О.
за участю представників: 
позивача: Король В.В.
відповідача: не з`явився
В С Т А Н О В И В : 

30.01.2026 Фізична-особа підприємець Король Валерія Валеріївна звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Авто-Транзит" про стягнення 67 860,55 грн.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.01.2026 справу передано для розгляду судді Яремчуку Ю.О.
Ухвалою суду від 04.02.2026 позовну заяву Фізичної-особи підприємця Король Валерії Валеріївни до Приватного підприємства "Авто-Транзит" про стягнення 67 860,55 грн - залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
06.02.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. № канц. 01-34/1242/26 від 06.02.2026) про усунення недоліків до позовної заяви, яка визнана судом як така, що подана в строк встановлений ухвалою суду від 04.02.2026.
Ухвалою суду від 09.02.2026 відкрито провадження у справі № 902/112/26. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 05.03.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача.
Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 09.02.2026.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 05.03.2026 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 07.04.2026.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача.
Представник відповідача не з`явився, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 05.03.2026, яка направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яка підприємством поштового зв`язку вручене відповідачу не було та повернулося на адресу суду з відміткою “За закінченням строку зберігання”.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення терміну зберігання тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.
Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 року № 1-5/45 в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Розглядаючи дану справу, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" бере до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Як слідує з матеріалів справи у вересні 2025 року між ФОП Король В.В. та ПП «Авто-Транзит» було досягнуто домовленостей щодо виготовлення та постачання металопластикових дверей індивідуального виготовлення.
Так, судом встановлено, що на виконання усних домовленостей позивач здійснив оплату та погоджений товар, а саме 60 648,71 грн у відповідності до рахунку-фактури СФ-0000052 від 24.09.2025 та платіжної інструкції №339 від 02.10.2025; 7 211,84 грн у відповідності до рахунку-фактури СФ-0000051 від 24.09.2025 та платіжної інструкції №348 від 08.10.2025.
Позивачем стверджується, що ним було замовлено 7 одиниць металопластикових дверей індивідуального виготовлення за погодженими схемами та розмірами (див. додатки), а саме: Двері №1. Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з повним вертикальним заповненням, що складається з нижньої сендвіч - панелі та верхньої заскленої частини, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері передбачають індивідуальні розміри по висоті та ширині відповідно до наданого креслення, а саме: загальна ширина дверей - 870; загальна висота дверей - 2040; висота верхньої заскленої частини (скляного блоку) - 1218; висота нижньої сендвіч-панелі - 822. Двері №2. Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з повним вертикальним заповненням, що складається з нижньої сендвіч-панелі та верхньої заскленої частини, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері передбачають індивідуальні розміри по висоті та ширині відповідно до наданого креслення, а саме: загальна ширина дверей - 870; загальна висота дверей - 2040; висота верхньої заскленої частини (скляного блоку) - 1218; висота нижньої сендвіч-панелі - 822. Двері №3
Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з повним вертикальним заповненням, що складається з нижньої сендвіч-панелі та верхньої заскленої частини, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері передбачають індивідуальні розміри по висоті та ширині відповідно до наданого креслення, а саме: загальна ширина дверей - 880; загальна висота дверей - 2040; висота верхньої заскленої частини (скляного блоку) - 1218; висота нижньої сендвіч-панелі - 822. Двері №4 (подвійні) Металопластикові подвійні двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з повним вертикальним заповненням кожної стулки, що складається з нижніх сендвіч-панелей та верхніх засклених частин, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері мають асиметричний поділ на стулки та індивідуальні розміри відповідно до креслення, а саме: загальна ширина дверного блоку -1040; загальна висота дверей - 2040; висота верхніх засклених частин (скляних блоків) - 1218; ширина засклених частин - 440 та 500; висота нижніх сендвіч-панелей - 822; ширина сендвіч-панелей - 440 та 600. Двері №5. Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з повним вертикальним заповненням, що складається з нижньої сендвіч-панелі та верхньої заскленої частини, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері передбачають індивідуальні розміри по висоті та ширині відповідно до наданого креслення, а саме: загальна ширина дверей - 840; загальна висота дверей - 2048; висота верхньої заскленої частини (скляного блоку) - 1222; висота нижньої сендвіч-панелі - 826. Двері №6
Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з комбінованим вертикальним заповненням, конфігурація якого визначена у схемі виробу. Двері мають індивідуальні розміри відповідно до креслення, а саме: загальна ширина дверей - 880; загальна висота дверей -1980; висота заскленої частини (скляного блоку) — 1182; висота сендвіч-панелі -1182. Двері №7. Металопластикові одностулкові двері індивідуального виготовлення, виконані з білого профілю, з комбінованим вертикальним заповненням, що складається з нижньої сендвіч-панелі та верхньої заскленої частини, конфігурація яких визначена у схемі виробу. Двері передбачають індивідуальні розміри по висоті та ширині відповідно до наданого креслення, а саме: загальна ширина дверей - 900; загальна висота дверей - 2100; висота нижньої сендвіч-панелі - 713;висота верхньої заскленої частини - 1387.
Станом на день подання позову оплачений товар позивачу не передано, направлена претензія позивача № 35 від 25.12.2025 залишена без задоволення, що і стало підставою позову.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
При цьому, згідно зі статтею 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1, 2 статті 639 Цивільного кодексу України).
За змістом частини 1 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За приписами частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Судом встановлено, що шляхом складання та надання відповідачем рахунків- фактур № СФ-0000052 від 24.09.2025, № СФ-0000051 від 24.09.2025, а також оплати вказаних рахунків позивачем, між сторонами укладено змішаний договір як підряду так і поставки у спрощений спосіб.
Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Як обумовлено ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
Частинами першою і другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання цього правочину позивачем сплачено на користь відповідача 60 648,71 грн - рахунок-фактура СФ-0000052 від 24.09.2025, платіжна інструкція № 339 від 02.10.2025; 7 211,84 грн - рахунок-фактура СФ-0000051 від 24.09.2025, платіжна інструкція № 348 від 08.10.2025, однак товар від відповідача не отримано.
Про належне виконання позивачем своїх грошових зобов`язань за договором зі здійснення оплати вищенаведеного товару свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення покупцем своїх зобов`язань.
Водночас судом встановлено, що відповідачем оплачений позивачем товар на суму 67 860,55 грн, одгнак, позивачу на момент звернення останнього до суду з даним позовом та на час розгляду цієї справи відповідачем не поставлено.
Докази, які спростовують вказані обставини, у матеріалах справи відсутні.
За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Зважаючи на те, що сума боргу відповідача, яка складає 67 860,55 грн перерахованої позивачем, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем чи поставку позивачу погодженого між сторонами товару на цю суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення з останнього вищенаведеної суми .
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 30.06.2022 у справі №927/774/20 та 22.02.2022 у справі №904/6293/20).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження поставки погодженого сторонами товару чи повернення спірної суми передоплати.
За таких обставин, позовні вимоги Фізичної особи – підприємця Король Валерії Валеріївни підлягають задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Приватного підприємства "Авто-Транзит" (вул. Скалецького Р., буд. 15а, м. Вінниця, Вінницька обл., Вінницький р-н., 21018, код ЄДРПОУ 25495119) на користь Фізичної-особи підприємця Король Валерії Валеріївни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 67 860,55 грн заборгованості та 2 622,40 грн відшкодування витрат на сплату судового збору. 
3. Видати наказ.
4. Згідно із приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
5. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи до Електронних кабінетів ЄСІТС. 
Повне рішення складено 16 квітня 2026 р.

Суддя Яремчук Ю.О.  

віддрук. прим.:
1 - до справи