Справа № 156/1063/25 	Головуючий у 1 інстанції: Бєлоусов А. Є. 	
Провадження № 22-ц/802/149/26  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І., 
секретар Власюк О. С.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ- К» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ- К» на заочне рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2025 року в складі судді Бєлоусова А. Є.,
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ - К» (далі – ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ - К» звернулося 01.09.2025 до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 148001,76 грн.
Покликається на те, що 22.07.2021 між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» (далі - Банк) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2/4035664, цей договір підписаний обома сторонами. За вказаним договором відповідачка отримала від Банку фінансовий кредит для задоволення власних потреб в обумовленому розмірі (100000, 00 грн.), на умовах строковості (на 60 місяців, на період з 22.07.2021 по 21.07.2026), зворотності, платності та взяла на себе зобов`язання повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом згідно з досягнутою угодою. 
Банком був наданий ОСОБА_2 кредит для задоволення споживчих потреб з дотриманням таких умов: сума кредиту – 100000,00 грн.; мета отримання коштів – на споживчі потреби; строк кредитування – 60 місяців; дата надання кредиту – 22.07.2021; за користування кредитом позичальник сплачує кредитору процентну винагороду щомісячно в розмірі 11 % річних, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором; також позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно в розмірі 2,50 % від суми кредиту. Натомість відповідачка не виконала належним чином свої зобов`язання за цим договором щодо повернення коштів кредитодавцеві. 
18.12.2024 між Банком (первісним кредитором) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ - К» (новим кредитором) укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 5-2024, за цим договором первісний кредитор передав новому кредиторові (за плату) права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі до згаданого договору, в тому числі – до ОСОБА_2 , в межах суми 123440,82 грн. Отже, ТОВ є правонаступником Банку (як кредитора) за кредитним договором від 22.07.2021 № 2/4035664, за котрим ОСОБА_2 повинна повернути позичені кошти.
Просив стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту - 67335,65 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 15666,11 грн., заборгованість за комісією – 65000,00 грн.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 02 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Ухвалено позовні вимоги ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» БРАЙТ- К» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» БРАЙТ- К» на підставі кредитного договору від 22.07.2021 № 2/4035664 кошти: 67335,65 грн. заборгованості за тілом кредиту, 15666,11 грн. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, а всього – 83001 гривня 76 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредитної заборгованості – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» БРАЙТ- К» понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1358 гривень 48 копійок.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» БРАЙТ- К» просить скасувати рішення суду ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 148001.76 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 67335,65 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 15666,11 грн., заборгованість за комісією – 65000,00 грн.
Зазначає, що у п. 1.4.2 Кредитного договору передбачені умови, згідно з якими позичальник – відповідачка в справі ОСОБА_2 замовила платні послуги, які виходять за межі безоплатного інформування, а саме, розрахунково-касове обслуговування заборгованості, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування 24/7. Вважає, що така умова не суперечить вимогам ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки споживач згідно з законом має право отримувати безоплатну інформацію не більше одного разу на місяць. Також між сторонами відсутній спір щодо правових наслідків недійсного правочину, відповідач не заявляв по нікчемність о кредитного договору або його окремих положень. Заборгованість за комісією є значною у зв`язку з тим, що така погашається в останню чергу. 
Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні комісії.
Згідно з приписами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про споживчий кредит не оскаржується, то відповідно до норм ст. 367 ЦПК України апеляційним судом у цій частині рішення не переглядається та на предмет законності й обґрунтованості не перевіряється.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції – зміні, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що між АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір від 22.07.2021 № 2/4035664, цей договір підписаний обома сторонами. За вказаним договором відповідачка отримала від Банку фінансовий кредит для задоволення власних потреб в обумовленому розмірі (100000, 00 грн.), на умовах строковості (на 60 місяців, на період з 22.07.2021 по 21.07.2026), зворотності, платності та взяла на себе зобов`язання повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом згідно з досягнутою угодою.
Договір, підписаний сторонами, передбачав надання ОСОБА_2 кредиту для задоволення споживчих потреб з дотриманням таких умов: сума кредиту – 100000,00 грн.; мета отримання коштів – на споживчі потреби; строк кредитування – 60 місяців; дата надання кредиту – 22.07.2021; за користування кредитом позичальниця сплачує кредитору 11 % річних, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором; позичальниця сплачує кредитору комісійну винагороду щомісячно в розмірі 2,50 % від суми кредиту; кредит наданий у національній валюті без забезпечення у виді застави. Аналогічна інформація відображена у паспорті споживчого кредиту, з цим документом відповідачка ознайомилась особисто 22.07.2021.
Додаток № 1 до договору від 22.07.2021 № 2/4035664 містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором . Відповідачка власним підписом підтвердила факт її ознайомлення зі згаданим документом. 
Згідно з копією платіжної інструкції від 22.07.2021 № 37894350-1 АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» здійснено перерахування коштів у розмірі 100000,00 грн. на поточний рахунок № НОМЕР_1 (код клієнта: НОМЕР_2 ), призначення платежу «надання кредиту згідно кред договору № 2/4035664 від 22.07.2021» (а. с. 14, зворот). Надані Банком виписки з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_2 , за період з 22.07.2021 по 20.12.2024 підтверджують факт отримання позичальницею кредитних коштів у розмірі 100000,00 грн. (безготівковий переказ у національній валюті), часткову сплату ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором .
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним Банком станом на 20.12.2024, ОСОБА_2 заборгувала кредитодавцеві суму 123440,82 грн. (строкова заборгованість – 38893,94 грн.; прострочена заборгованість – 28441,71 грн.; нараховані відсотки – 574,99 грн.; прострочені відсотки – 10530,18 грн.; комісія – 2500,00 грн.; прострочена комісія – 42500,00 грн.). 
У подальшому, 18.12.2024, між Банком (первісним кредитором) та ТОВ (новим кредитором) укладений договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 5-2024. За цим договором первісний кредитор передав новому кредиторові (за плату) права вимоги до боржників, вказаних у додатку № 1 до згаданого договору, в тому числі – до ОСОБА_2 в межах суми 123440,82 грн. Згідно з вказаним договором ТОВ сплатило Банку кошти на загальну суму 5412911,07 грн., платіжна інструкція від 20.12.2024 № 14835 . 
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним представником ТОВ за період з 20.12.2024 по 31.07.2025, відповідачка ОСОБА_2 заборгувала новому кредиторові 4560,94 грн. процентів, 20000,00 грн. комісії .
ТОВ направило на адресу відповідачки повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом від 08.04.2025 № 6156, вимогу від 31.07.2025 № 7045 щодо дострокового повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, однак заборгованість не погашена.
Відмовляючи у стягненні заборгованості за комісією за обслуговування кредиту у розмірі 650000 грн. суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням положень ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови кредитного договору від 22.07.2021 № 2/4035664 про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,50 % є нікчемними.
Із змісту кредитного договору вбачається, що пунктом 1.4.2 кредитного договору сторони передбачили комісійну винагороду за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 2.50 % від суми кредиту, визначеної в п.1.1. Договору (сума кредиту 100 000 грн.). Підписанням цього договору позичальник замовляє у банку супровідні послуги з обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе: послуги з розрахунку суми чергового та наступного платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, розрахунково- касове обслуговування заборгованості за договором, надання інформаційно –консультативних послуг (під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через Довідковий центр Банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника /як усне, так і письмове/ щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо).
Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» (далі – Закону) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцеві, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з приписами ч.2 статті 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються:
доходи кредитодавця у вигляді процентів;
комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; 
інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Окремо апеляційний суд звертає увагу на можливість встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
Аналізуючи зміст статей 8, 11 Закону суд першої інстанції зробив правильний висновок, що цей Закон розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації та що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць.
Водночас, апеляційний суд не погоджується з висновком суду про відмову у стягненні комісії у зв`язку із нікчемністю пункту 1.2.4 кредитного договору в цілому, оскільки у цьому пункті передбачені як умови щодо надання (замовлення споживачем) платних послуг споживачу , стягнення плати за які не допускається законом, тому згідно з приписами ч.5 ст. 13 Закону є нікчемними,- послуги з розрахунку суми чергового та наступного платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, надання інформаційно –консультативних послуг (під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через Довідковий центр Банку, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника /як усне, так і письмове/ щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо), так і умови, зокрема, встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування, які відповідають нормам ст.8 Закону.
Такий висновок суду суперечить положенням ст. 217 ЦК України, згідно з якою, недійсність окремої частини правочину (договору) не тягне за собою недійсності інших його частин або договору в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Ураховуючи викладене, аргументи апеляційної скарги щодо неврахування судом положень ч.2 ст. 8 Закону є обґрунтованими.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) висловлені правові позиції, згідно з якими фактичний оплатний характер послуг банку щодо надання на вимогу споживача (не частіше одного разу на місяць) інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку (зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення SMS щодо суми платежу за договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо), щодо надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, щодо опрацювання запитів позичальника, котрі направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, суперечить вимогам ч.1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Умови кредитного договору, за якими позичальнику (споживачу) встановлено щомісячну плату за послуги банку, котрі за законом повинні надаватись безоплатно, положення договору щодо обов`язку позичальника вносити плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Із змісту п. 1.4.2 кредитного договору від 22.07.2021 № 2/4035664 вбачається, що Банк, формулюючи зміст цього пункту, не передбачив та не обумовив, що комісія за послуги з розрахунку суми чергового та наступного платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, надання інформації щодо стану заборгованості, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, надання інформаційно–консультативних послуг (під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через Довідковий центр Банку консультування позичальника /як усне, так і письмове/ щодо погашення заборгованості , своєчасності сплати платежів стягується у випадку, якщо споживач вимагає таку інформацію частіше одного разу на місяць.
Банк не розмежував умов надання платних та безоплатних послуг.
Оскільки позивачем заявлена до стягнення сума комісії, яка нарахована одним платежем, доказів того, які саме послуги з обслуговування кредитної заборгованості надав банк споживачу – відповідачці в справі ОСОБА_2 , та за які саме платні послуги ця комісія нарахована, ураховуючи, що умови пункту 1.4.2 щодо суд позбавлений можливості здійснити розрахунок комісії, яка підлягає стягненню згідно з ч.2 ст. 8 Закону, що слугує підставою для відмови у стягненні комісії.
Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні комісії, однак помилився щодо підстав такої відмови, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо підстав відмови у стягненні комісії необхідно змінити, викласти зазначену мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Доводи апеляційної скарги щодо ознайомлення відповідача з Паспортом кредиту та погодження умов кредитування, про те, що відповідач не відмовлявся від надання замовлених ним платних послуг, не слугують підставою для стягнення комісії, оскільки встановлення плати за ті послуги з обслуговування кредиту, які згідно із Законом, надаються безоплатно, незалежно від їх погодження з позичальником, суперечать приписами частині І ст. 11 Закону, що згідно з приписами ч.5 ст. 13 Закону слугує для висновку про нікчемність окремих умов пункту договору, тому апеляційним судом відхиляється.
Доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами договору спору щодо недійсності договору, чи нікчемності окремих положень договору, що на думку заявника позбавляє суд оцінювати договір на предмет його дійсності, апеляційний суд відхиляє, оскільки згідно з нормами ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
«Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.» Такий висновок сформульовано в ухвалі КЦС ВС від 19.10.2022усправі№757/23249/17-ц, який є обов`язковим для застосування.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 вказує на помилкове тлумачення позивачем змісту правових висновків, які викладені у цій постанові .Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала: «…Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.».
Тобто в цій постанові ВП ВС, яка ухвалена в справі про визнання правочину нікчемним, сформульовано правовий висновок щодо належного способу захисту порушеного права у разі, якщо правочин є нікчемним згідно з законом, у той час як в справі, яка розглядається апеляційним судом, питання щодо належного способу захисту права не виникало.
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, тлумачення закону та правових позицій Верховного Суду, тому не слугують підставою для скасування рішення в оскарженій частині.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ- К» задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину заочного рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2025 року в цій справі щодо підстав відмови у стягнені комісії, виклавши її у редакції цієї постанови.
В решті заочне рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді