Справа № 953/8825/25
н/п 2/953/433/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 квітня 2026 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі: 
головуючого судді - Дяченко О.М., 
за участі секретаря судового засідання - Засєєвої С.О., 
позивача - ОСОБА_1 , 
представника позивача – адвоката Леонової Т.О., 
представника відповідача – адвоката Рудоконогої В.М. (в режимі відеоконференція),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за затримку видачі наказу про звільнення і затримку розрахунку при звільнені.

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» про визнання припиненими трудові відносини, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за затримку видачі наказу про звільнення і затримку розрахунку при звільнені.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.08.2025 позовну заяву було залишено без руху, наданий строк на усунення недоліків, в установлений судом строк недоліки були усунуті.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням позову в новій редакції позивачка просила суд:
- визнати припиненими трудові відносин між нею та відповідачем на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 04.06.2025;
- зобов`язати відповідача оформити звільнення, внести відповідний запис до трудової книжки та видати позивачу наказ про звільнення;
- стягнути з відповідача 3862,35 грн., з яких: 999,00 грн – суми, що належать їй у зв`язку із звільненням на підставі ст. 47, 116 КЗпП; 2863,35 грн. – грошова компенсація у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що з 07 грудня 2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 27 травня 2025 року вона дізналась про перебування відповідача у стані ліквідації. 28 травня 2025 року, прибувши до офісу відповідача, ліквідатор в усній формі повідомив, що товариство перебуває у стані ліквідації. Наступного дня 29 травня 2025 року ОСОБА_1 перебувала на роботі, але розпоряджень щодо виконання роботи від ліквідатора не надходило, робочий процес в офісі був зупинений. Враховуючи ситуацію повної невизначеності щодо виконання роботи, неможливість виконувати трудові обов`язки з 28.05.2025, відсутність зв`язку з керівництвом, початок стану ліквідації, а також безпекову ситуацію у місті Харкові, що характеризувалась збільшенням кількості ворожих обстрілів з боку країни агресора на тлі продовження воєнного стану в Україні, існування постійної загрози життю та здоров`ю мешканців міста, вона прийняла рішення про звільнення з роботи за власним бажанням. 03.06.2025 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» цінним листом з описом вкладення № 6116500148675 позивач відправила на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 04.06.2025, який отриманий відповідачем 04.06.2025. 23.06.2025 позивач отримала від відповідача лист з відмовою у звільненні, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Відповідач проти задоволення позову заперечував в частині звільнення позивача та виплати компенсації за затримку видачі наказу про звільнення та розрахунку, посилаючись на невідповідність отриманої 04.06.2025 заяви позивача про звільнення вимогам КЗпП України. Так, у заяві про звільнення відсутнє будь - яке посилання позивача на наявність надзвичайної ситуації у м. Харкові, побоювання за своє життя, тощо. Територія, на якій розташоване Товариство (м. Харків, вул. Сумська, буд.96) не перебувало в зоні активних бойових дій, у місті відсутні факти ведення безпосередніх бойових дій, м. Харків не перебуває в частковій, або повній окупації та не межує з територіями, тимчасово окупованими російською федерацією. Відповідно до ст.4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). З огляду на викладене, відповідач не міг звільнити позивача на підставі положень, зазначених в її заяві, тому у задоволенні заяви позивача про звільнення відмовлено. Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Жодна з обставин перелічених у ст.38 КЗпП не вказана позивачем в обґрунтування вимоги свого звільнення, а тому підстав розірвати трудові відносини у строк, вказаний позивачем - з 04.06.2025 відповідач не мав. Водночас, відповідач просив частково задовольнити вимоги позивача щодо виплати заробітної плати за другу половину травня 2025 року у розмірі 350,00 грн., компенсації невикористаної відпустки до 2024 року у розмірі 870,85 грн., компенсації невикористаної відпустки з 2024 року у розмірі 175,02 грн., що загалом становить 1395,86 грн.
В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали, з підстав викладених у позові.
Представник відповідача у судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги, а саме, щодо виплати заробітної плати за другу половину травня 2025 року у розмірі 350,00 грн., компенсації невикористаної відпустки до 2024 року у розмірі 870,84 грн., компенсації невикористаної відпустки з 2024 року у розмірі 175,02 грн., в іншій частині позовних вимог просив відмовити.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:
07 грудня 2021 року позивачка була прийнята на посаду юрисконсульта юридичного відділу ТОВ «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» на підставі наказу від 07 грудня 2021 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .
Відповідно до протоколу загальних зборів учасників відповідача від 22 травня 2025 року № 02-25 учасник товариства ОСОБА_2 прийняв рішення про припинення товариства шляхом його ліквідації. 
03 червня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку направила відповідачу відправлення № 6116500148675 із заявою про звільнення за власним бажанням. Відповідно до цієї заяви позивачка просила звільнити її з займаної посади 04 червня 2025 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, з урахуванням статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (т. 1 а.с. 27-28).
Даними перевірки статусу відстеження відправлення № 6116500148675 підтверджено отримання 04 червня 2025 року відповідачем зазначеної заяви про звільнення (т. 1 а.с. 29).
17 червня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку направила відповідачу відправлення № 6116500151439 із заявою про видачу наказу про звільнення. Зі змісту заяви від 17.06.2025 вбачається, що ОСОБА_1 просила відповідача направити їй поштою копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані суми при звільненні та провести остаточний розрахунок, відповідно до норм чинного законодавства (т. 1 а.с. 34).
Даними перевірки статусу відстеження відправлення № 6116500151439 підтверджено повернення даної вимоги відправнику 07 липня 2025 року з поштового відділення отримувача у зв`язку (т. 1 а.с. 30). 
17 червня 2025 року відповідач надав відповідь на заяву про звільнення від 03 червня 2025 року, з якого вбачається відмова у задоволенні заяви про звільнення (т. 1 а.с. 31).
Сума фактичного заробітку/доходу ОСОБА_1 за місцем роботи у 2025 складає 3363,64 грн, а саме: лютий 2025 – 500,00 грн, березень 2025 – 1000,00 грн, квітень 2025 – 1000,00 грн, травень 2025 – 863,34 грн, що підтверджено відомостями Пенсійного фонду України (форма ОК-7).
Позивач в судовому засіданні частково погодилась із розрахунками відповідача, а саме: щодо компенсації невикористаної відпустки до 2024 року у розмірі 870,84 грн., компенсації невикористаної відпустки з 2024 року у розмірі 175,02 грн., яка загалом становить 1045,26 грн. та заробітної плати за другу половину травня в сумі 350,00 грн. 
Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив.
Предметом спору у цій справі є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при відмові в розірванні трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.,
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Отже, умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав його особистих обставин (Постанова Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20).
Судом встановлено, що позивач направила відповідачу 03 червня 2025 року засобами поштового зав`язку заяву про звільнення за власним бажанням з 04 червня 2025 року. Вказана заява одержана відповідачем 04 червня 2025 року, що підтверджено даними пошти та не заперечувалось сторонами. Станом на час розгляду справи, відповідачем наказ про звільнення позивача не виданий. 
Отже, відповідач порушив трудові права позивача і дане порушення є триваючим. Законодавство випадків, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням не визначає. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника.
Зважаючи на те, що попередження відповідач отримав 04 червня 2025 року, то трудовий договір на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням позивача, є припиненим з 18 червня 2025 року з урахуванням двотижневого строку попередження, передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Суд зауважує, строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня (ч. 4 ст. 241-1 КЗпП України).
Посилання позивача на положення ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вищевикладеного висновку суду не змінює.
Так, згідно ст. 4 даного Закону у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Відповідно наказу від 28.02.2025 року № 376 Міністерства розвитку громад та територій України, Харківська міська територіальна громада (місце укладення трудового договору та місце роботи) внесена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. З 15 вересня 2022 року Харківська міська територіальна громада віднесена до територій можливих бойових дій відповідно до зазначеного наказу.
Зважаючи на те, що Харківська міська територіальна громада віднесена до територій можливих бойових дій, а не до районів ведення бойових дій, то суд не вбачає підстав застосування ст. ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в цій справі.
Частиною першої статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні визначена в статті 117 КЗпП України, зокрема, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відтак, із зазначених положень вбачається, що відповідальність роботодавця пов`язується із дотриманням останнім строків розрахунку при звільненні, які визначені статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Отже, перебіг строків, які визначені в статті 116 КЗпП України пов`язується із тим чи працював працівник в день звільнення: якщо працівник в день звільнення працював, то виплата всіх сум провадиться в день звільнення, в іншому випадку - не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом встановлено, що не заперечується позивачем, останній день перебування останньої на роботі – 29 травня 2025 року. 
Зважаючи на те, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 1 Закону України «Про оплату праці»), то суд не вбачає підстав для стягнення заробітної плати за період відсутності позивача на роботі, тобто з 30 травня 2025 року по 18 червня 2025 року.
Вимога про розрахунок від 17 червня 2025 року повернута позивачу 07 липня 2025 року з поштового відділення отримувача у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Суд зауважує, що вимога направлена поштовим відправленням 6116500151439 за адресою реєстрації товариства. Водночас, добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (постанова Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 922/1124/18).
Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку в максимальних межах шестимісячного терміну слід розраховувати з 09 липня 2025 року по 09 січня 2026 року. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95 (далі: Порядок).
За змістом абз. 3 п.2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суд зауважує, системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів (п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19).
Здійснивши розрахунок сум, належних позивачу при звільненні на підставі ст. 47, 116 КЗпП, відповідно до Порядку та беручи до уваги, що позивач частково погодилась з розрахунками відповідача, суд оцінюючи докази в сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача: 1285,67 грн. компенсація за невикористані дні відпустки до 2024 року та після 2024 року; 442,27 грн. заробітної плати за другу половину травня 2025 року; 6000,00 грн. компенсації середнього заробітку за шість місяців затримки, тобто позов підлягає задоволенню з урахуванням уточнених та визнаних вимог
Відповідно до п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10 лютого 2010 року) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Суд, , дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами обставини, які підтверджують факт бездіяльності уповноважених осіб ГУНП в Харківській області щодо розгляду вимоги про відшкодування вартості майна від 12.12.2024, а 
Судові витрати
Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3633,60 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн (2422,40 грн за 2 вимоги немайнового характеру та 1211,20 грн за вимогу майнового характеру щодо стягнення компенсації середнього заробітку). 
За вимогу про стягнення сум, що належать позивачу при звільнені (заробітна плата та компенсація невикористаної відпустки) позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір 1211,20 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 19, 81, 141, 247, 263-265, 268, 272, 273-276 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Трудовий договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія», укладений на підставі наказу № 15-К від 07.12.2021, - вважати припиненим з 18.06.2025 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за заявою від 03.06.2025.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» оформити звільнення ОСОБА_1 відповідним наказом згідно її письмової заяви від 03.06.2025 за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, внести в трудову книжку ОСОБА_1 запис про звільнення з роботи з посади юрисконсульта юридичного відділу за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 18.06.2025, видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» на користь ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної відпустки до 2024 року та після 2024 року в розмірі 1285,67 грн, заробітну плату за другу половину травня в сумі 442,27 грн. та 6000,00 грн. компенсації середнього заробітку за шість місяців затримки з утриманням із зазначених сум установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.
Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» на користь Держави судовий у розмірі 1211,20 грн.
Рішення може бути оскаржене у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія», код ЄДРПОУ 23915446, місцезнаходження: м. Харків, вул. Сумська, буд. 96.
Повне судове рішення складено 23.04.2026

Суддя О.М. Дяченко