ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/694/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Таран С.В., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС” - адвокат Бурда Т.С.
Прокурор - Кривельова Т.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС”
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 (повний текст складено та підписано 14.07.2025, суддя Смелянець Г.Є.)
у справі №916/694/25
за позовом Першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі:
1) Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області
2) Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області
до Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС”
про визначання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 241 746,43 грн

ВСТАНОВИВ
Перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури звернувся із позовом до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі: Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області до Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС” в якому просив суд:
- визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 22.12.2022 до Договору № 14/11 на поставку товару від 14.11.2022, укладену між Управлінням капітального будівництва Чорноморської міської ради та Приватним підприємством “РА-КУРС ПЛЮС”;
- визнати недійсною Додаткову угоду № 2 від 24.01.2023 до Договору № 14/11 на поставку товару від 14.11.2022, укладену між Управлінням капітального будівництва Чорноморської міської ради та Приватним підприємством “РА-КУРС ПЛЮС”;
- стягнути з Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС” на користь Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради неустойку в сумі 241 746,43 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор послався на те, що оспорювані додаткові угоди укладені сторонами з порушенням вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178. Також прокурор послався на несвоєчасне виконанням відповідачем зобов`язань з поставки товару за договором.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 по цій справі позов задоволено частково, визнано недійсною Додаткову угоду № 1 від 22.12.2022 до Договору № 14/11 на поставку товару від 14.11.2022, укладену між Управлінням капітального будівництва Чорноморської міської ради та Приватним підприємством «РА-КУРС ПЛЮС», визнано недійсною Додаткову угоду № 2 від 24.01.2023 до Договору № 14/11 на поставку товару від 14.11.2022, укладену між Управлінням капітального будівництва Чорноморської міської ради та Приватним підприємством «РА-КУРС ПЛЮС», стягнуто з Приватного підприємства «РА-КУРС ПЛЮС» на користь Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради неустойку у розмірі 72 523 грн. 93 коп., в задоволенні решти позову відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку виконання зобов`язання з поставки товару за договором, а тому дійшов висновку, що оспорювані додаткові угоди суперечать нормам ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі”.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконував зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, а тому згідно з умовами договору має сплатити неустойку. Разом з цим, враховуючи обставини викладені відповідачем у клопотанні про зменшення нарахованої неустойки, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру нарахованої відповідачу неустойки на 70%.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 по справі № 916/694/25 – скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, з огляду на наступне:
- судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» до спірних правовідносин, зокрема не взято до уваги те, що вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження;
- відповідач надав Управлінню капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області докази, які підтверджували наявність об`єктивних обставин, що жодним чином не залежали та не були спричинені діями відповідача, які унеможливлювали поставку Товару за договором у визначений сторонами строк;
- чинне законодавство не містить виключних випадків, що підпадають під визначення документально підтверджені об`єктивні обставини, що спричинили таке продовження, а також переліку документів, якими ці обставини повинні бути підтверджені. З наведеного слідує, що саме сторони договору за взаємним погодженням визначають такі обставини;
- стягнута судом першої інстанції сума неустойки є такою, що призводить до надмірного збагачення іншої сторони та суперечить правовій природі даного механізму забезпечення виконання зобов`язання;
- при вирішенні спору, що виник між сторонами по даній справі, судом першої інстанції не в повній мірі враховані певні обставини, а саме добросовісну поведінку відповідача, позицію позивачів по справі, складні економічні умови в Україні, а також відсутність доказів, які б доводили наявність та розмір будь-яких збитків державі, територіальній громаді, внаслідок поставки товарів за Договором у строки, що були обумовлені оспорюваними Додатковими угодами.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 05.11.2025.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому Перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень прокурор зазначає, що під час дії Договору сторони могли змінити таку істотну умову, як строк виконання зобов`язань (термін поставки товару), шляхом продовження такого строку, однак виключно за наявності існування документально підтверджених об`єктивних обставин, що зумовили таке продовження. Однак, зі змісту укладених додаткових угод, якими внесені зміни щодо строків поставки товару, не вбачаються підстави та обставини, у зв`язку з якими їх укладено.
На переконання прокурора, будь-яких обґрунтованих, законних підстав та документально підтверджених об`єктивних обставин для продовження терміну поставки товару за Договором на момент укладання оспорюваних додаткових угод не було, а доказів зворотного відповідачем не надано. 
Щодо заявлених вимог про стягнення неустойки, прокурор наголошує на тому, що судом першої інстанції було встановлення порушення з боку відповідача умов договору в частині своєчасної поставки товару, що є підставою для нарахування та стягнення неустойки. При цьому, суд першої інстанції зменшив розмір заявленої прокурором неустойки, в свою чергу її надмірне зменшення фактично нівелює мету існування неустойки, як цивільної відповідальності. 
Твердження апелянта щодо його добросовісної поведінки, позиції позивачів, складних економічних умов в Україні, а також недоведеності завдання збитків територіальній громаді, на переконання прокурора, жодним чином не спростовують факту неналежного виконання відповідачем умов договору про постачання товару.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі №916/694/25 оголошено перерву до 03.12.2025.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 у справі №916/694/25 оголошено перерву до 28.01.2026.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 у справі №916/694/25 оголошено перерву до 11.03.2026.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Аленіна О.Ю. з 11.03.2026 по 14.03.2026 у відрядженні, судове засідання у цій справі призначене на 11.03.2026, не відбулось.
Ухвалою суду від 09.03.2026 повідомлено учасників справи №916/694/25 про те, що наступне судове засідання з розгляду апеляційної скарги Приватного підприємства “РА-КУРС ПЛЮС” на рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 відбудеться – 15.04.2026.
Під час судового засідання від 15.04.2026 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Прокурор надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами та вимогами за апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей офіційного веб-порталу публічних закупівель “Prozorro”, 16.11.2022 оприлюднено оголошення замовника - Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про закупівлю без використання електронної системи № UA-2022-11-16-011492-a, предметом якої є придбання джерела резервного живлення (генераторів).
За результатами проведених закупівель 14.11.2022 між Управлінням капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (Замовник, позивач-2) та Приватним підприємством “РА-КУРС ПЛЮС” (Постачальник, відповідач) укладений договір №14/11 на поставку товару, предметом якого є здійснення заходів із цивільного захисту населення в частині розгортання малів обігріву, в тому числі що використовуються в якості найпростіших укриттів, під час дії правового режиму воєнного стану на території Чорноморської міської територіальної громади Одеського району Одеської області - підготовка об`єктів до опалювального сезону 2022/2023року - придбання джерел резервного живлення, а саме : Придбання джерел резервного живлення (генераторів) відповідно до коду ДК 021:2015 - ДК 021:2015 31120000-3 Генератори (відповідні коди -31121100-1 Дизель-генераторні установки та 31121200-2 Генераторні установки з двигуном із іскровим запалюванням), далі - Товар. Постачальник зобов`язується на умовах, що передбачені цим Договором, поставляти та передавати у власність Замовнику, а Замовник зобов`язується приймати і оплачувати отриманий Товар (далі - Товар).
Згідно з п.1.2 договору найменування Товару, кількість та ціна зазначена у специфікації (Додаток 1), що є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п.1.3 договору Постачальник заявляє та підтверджує, що на момент набуття чинності цим Договором Товар належить Постачальнику на праві власності і він (Постачальник) вправі ним розпоряджатися. Товар не є під заставою, не є під забороною відчуження (арештом), не є предметом позову третіх осіб.
Згідно з п.3.1 договору загальна сума договору складає 6 052 473 грн., в тому числі ПДВ - 1 008 745 грн. 50 коп. Код фінансування – КПКВК 1518110, КЕКВ 3110. Постачальник не може змінювати ціну на товар, крім випадків коригування ціни договору згідно чинного законодавства України.
Відповідно до п.5.1 договору поставка товару здійснюється протягом 45 календарних днів з дня підписання Договору, але у будь-якому разі до 30.12.2022 року, включно.
Згідно з п.5.3 договору датою поставки Товару вважається дата підписання видаткової накладної на Товар.
Відповідно до п.7.3.1 договору Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку Товару (партії Товару), якість якого відповідає умовам, встановленим цим договором.
Згідно з п.8.1 договору у разі невиконання Стороною обов`язків згідно з цим Договором, вона несе відповідальність у порядку передбаченому чинним законодавством України і цим Договором. Винна Сторона зобов`язана відшкодувати іншій Стороні спричинені їй збитки.
Відповідно до п.8.2 договору у разі несвоєчасного чи неякісного виконання зобов`язань згідно умов цього Договору при постачанні Товару за бюджетні кошти Постачальник сплачує Замовнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості не поставленого Товару (повернутого неякісного Товару) за кожний день затримки.
Згідно з п.11.1 договору цей Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками, у разі використання, і діє до 31 грудня 2022 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.
Відповідно до абз.4 п.12.3 договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Додатком №1 до договору є Специфікація придбання джерел резервного живлення (генераторів):
- генератор KPR90 у кількості 1 шт. вартістю 760 725 грн.;
- генератор KPR-6 у кількості 55 шт. вартістю 4 228 262,50 грн.;
- генератор KPR-4 у кількості 1 шт. вартістю 54 740 грн.
Загальна вартість Товару без ПДВ – 5 043 727,50 грн., загальна вартість Товару з ПДВ – 6 052 473,00 грн.
У листі від 20.12.2022 відповідач повідомив позивача-2, що завод у Туреччині, який виробляє генератори вказані в договорі прямим шляхом залежить від поставок комплектуючих, які закуповуються та надходять з Китаю. У зв`язку з форс-мажорними обставинами, які виникли з розповсюдженням вірусу COVID-19, всі відвантаження з Китаю припинилися на два тижні (з 21.11.-03.12.2022р.). Через цю ситуацію, терміни виготовлення генераторів збільшилися на даний строк. Відповідач повідомив про організовану робочу поїздку на завод-виробника, з метою пришвидшення виготовлення та поставки генераторів в Україну. Але, згідно листа від 14.12.2022, наданого заводом-виробником, поставка генераторів в Україну можлива лише у середині січня з урахуванням морського транзиту на доставку комплектуючих, для виготовлення генераторів у Туреччину. У зв`язку з викладеним відповідач просив позивача-2 переглянути та затвердити нові терміни поставки по укладеному договору.
Додатком до вказаного листа є лист заводу-виробника “КАПЛАН ПАВЕР” від 14.12.2022, в якому повідомлено, що через локдаун, який спричинений вірусом COVID-19 фабрика з виробництва оригінального обладнання для двигунів була закрита на 2 тижні (з 21.11.2022 по 03.12.2022). Через локдаун виробництво двигунів відкладено, але виробник оригінального обладнання підтвердив, що вони вже відправили товари на судно. Приблизний час морського транзиту становить 4 тижні. Отже, він прибуде до порту Стамбула на 2-му тижні січня відповідно до розкладу судна, спільного судноплавною лінією, і виробник зможе відправити продукт у середині січня.
22.12.2022 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору №14/11 від 14.11.2022, згідно з якою з урахуванням Листа вих.№20/12-01 від 20.12.2022, сторони дійшли згоди про наступне: Сторони домовились продовжити строк дії Договору від 14 листопада 2022 року № 14/11 та виконання зобов`язань щодо передання товару і викласти в такій редакції:
- “пункт 5.1. Поставка Товару здійснюється до 25.01.2023 року, включно,”;
- “пункт 11.1. Цей Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками, у разі використання, і діє до 31 грудня 2023 року, але в будь- якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.”.
У листі від 05.01.2023 відповідач звернувся до позивача-2 та повідомив, що інформація надана заводом-виробником “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” про терміни поставки комплектуючих для виготовлення генераторів у Туреччині не відповідала дійсності. Після численних запитів на “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” про точну дату поставки комплектуючих для генераторів та на якому етапі виготовлення знаходиться замовлення, з боку виробника не було надано конкретної відповіді, замість цього надано контакти логістичної компанії, яка займається перевезенням даного вантажу. З отриманої інформації від логістичної компанії судно з комплектуючими прийде в порт Туреччини лише 29.01.2023р. Після цього завод-виробник “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” надав лист з точними датами прибуття судна з комплектуючими в порт Туреччини: перше судно прибуде 29.01.2023р., а друге - 04.02.2023. Враховуючи процедури з розмитнення комплектуючих та подальшого виготовлення генераторів заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”, а також доставки продукції в Україну, знадобиться не менше чотирьох тижнів. Виходячи з цього та за сприятливих обставин генератори можливо привезти в Україну до 10.02.2023. за таких обставин, відповідач запропонував позивачу-2 внести зміни до додаткової угоди №1 від 22.12.2022 до договору №14/11 від 14.11.2022.
До вказаного листа додано:
- договір №27/10-01 міжнародної купівлі-продажу від 27.10.2022, укладений між відповідачем та заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”;
- платіжні доручення в іноземній валюті №5 від 03.11.2022, №6 від 09.11.2022, №7 від 10.11.2022, 
- договір №14/11-01 міжнародної купівлі-продажу від 14.11.2022, укладений між відповідачем та заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”;
- платіжні доручення в іноземній валюті №8 від 16.11.2022, №11 від 21.11.2022, №12 від 08.12.2022, №13 від 08.12.2022,;
- Домашній коносамент №СZТRІSТ1Н003 від 11.12.2022, наданий заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”;
- лист-гарантія заводу “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” від 14.12.2022 про затримку та перенесення терміні поставки;
- листування з заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”;
- лінійний коносамент №COSU6349778660 від логістичної компанії;
- відслідковування вантажу “Cargo Tracking”;
- лист заводу “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” від 04.01.2023 про затримку та кінцеві терміни поставки.
24.01.2023 сторонами укладено Додаткову угоду №2 до договору №14/11 від 14.11.2022, згідно з якою з урахуванням Листа вих.№20/12-01 від 20.12.2022 та вих.№05/01-01 від 05.01.2023, сторони дійшли згоди про наступне: Сторони домовились продовжити строк виконання зобов`язань Договору від 14.11.2022 року № 14/11 щодо передання товару і викласти в новій редакції:
- “пункт 5.1. Поставка Товару здійснюється до 10.02.2023 року, включно.”;
- “пункт 7.2.3. Зменшувати обсяг закупівлі Товару та ціну цього Договору залежно від реального фінансування видатків та поточної потреби Замовника на момент постачання товару. У такому випадку Замовник направляє Постачальнику заявку з урахуванням зменшення обсягу закупівель, а поставка товару здійснюється відповідно до неї. Сторони вносять відповідні зміни до цього Договору шляхом підписання Додаткових угод” Доповнити Договір наступним пунктом:
“ 7.3.5. здійснювати поставку товару враховуючи заявку відповідно до п. 7.2.3”.
13.02.2023 сторонами укладено Додаткову угоду №3 до договору №14/11 від 14.11.2022, згідно з якою сторони дійшли згоди:
1. Внести зміни та доповнити Пункт 3.1. розділу 3 “Ціна договору” Договору у зв`язку зі зменшенням обсягів закупівлі та викласти у новій редакції:
Загальна сума Договору складає 4 010 793,00 грн (Чотири мільйони десять тисяч сімсот дев`яносто три), без ПДВ.
На підставі рішення сесії Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 31.01.2023 р. № 310 -VIII Про внесення змін та доповнень до рішення Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 20 грудня 2022 року №284-VIII "Про бюджет Чорноморської міської територіальної громади на 2023 рік" з метою уточнення обсягів та джерел фінансування, Сторони дійшли згоди щодо наступного:
Фінансування на 2023 рік складає: 4 010 793,00 грн (Чотири мільйони десять тисяч сімсот дев`яносто три), без ПДВ.
- код фінансування 1518110/3110 (міський бюджет).
2. Внести зміни до розділу 13 Договору “Додатки до договору” у зв`язку зі зменшенням обсягів закупівлі в п.13.1 Додаток №1 - Специфікація та п.13.2. Додаток №2 -Технічні, якісні та інші характеристики товару, та викласти у новій редакції.
У відповідності до Специфікації в редакції Додаткової угоди №3 від 13.02.2023 товаром, що поставляється є:
- генератор KPR90 у кількості 1 шт. вартістю 760 725 грн.;
- генератор KPR-6 у кількості 51 шт. вартістю 3 198 057 грн.;
- генератор KPR-4 у кількості 1 шт. вартістю 52 011 грн.
Загальна вартість без ПДВ 4 010 793 грн.
Відповідно до наявної в матеріалах справи митної декларації товар ввезений на митну територію України 13.02.2023.
Цього ж дня, 13.02.2023 відповідач поставив позивачу-2 товар, визначений Специфікації в редакції Додаткової угоди №3 від 13.02.2023, про що до матеріалів справи надано підписаний сторонами акт приймання-передачі товару від 13.02.2023 та підписану обома сторонами видаткову накладну №55 від 13.02.2023.
На оплату поставленого товару відповідачем виставлений рахунок №23 від 13.02.2023 на суму 4 010 793 грн., який оплачений позивачем-2 згідно платіжного доручення №24 від 17.02.2023.
У листі від 10.12.2024 №63-7589ВИХ-24 Чорноморська окружна прокуратура звернулась до позивача-1 та просила з метою вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави надати в окружну прокуратуру інформацію щодо підстав для укладання додаткових угод № 1 від 22.12.2022, № 2 від 24.01.2023 із наданням підтверджуючих документів.
У відповідь на вказаний лист позивач-1 повідомив, що витребувані документи вилучені згідно з протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 25.12.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси слідчим відділу особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області.
У листі від 10.12.2024 №63-7590ВИХ-24 Чорноморська окружна прокуратура звернулась до позивача-2 та просила з метою вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави надати в окружну прокуратуру інформацію щодо підстав для укладання додаткових угод № 1 від 22.12.2022, № 2 від 24.01.2023 із наданням підтверджуючих документів.
У листі від 04.02.2025 №63-859ВИХ-25 прокуратура звернулась до позивача-2 та у листі від 04.02.2025 №63-860ВИХ-25 - до позивача-1 та просила повідомити щодо вжитих заходів або причини неможливості поновлення інтересів держави.
У відповідь на вказаний лист позивач-1 листом від 24.02.2025 №ВИХ-ВХ-930-25-982-2025 зазначив, що не заперечує проти пред`явлення позову прокурором.
У повідомленні від 24.02.2025 №63-1460ВИХ-25 прокуратура повідомила позивача-1 про скерування позовної заяви до суду.
У повідомленні від 24.02.2025 №63-1462ВИХ-25 прокуратура повідомила позивача-2 про скерування позовної заяви до суду.
Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції прокурор посилався на несвоєчасне виконанням відповідачем зобов`язань з поставки товару за договором та зазначив, що оспорювані додаткові угоди укладені сторонами з порушенням вимог чинного законодавства. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, та разом з цим скористався своїм правом на зменшення заявленої до стягнення неустойки. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги учасників справи дійшла наступних висновків. 
Щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ст. 44 ГПК України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність).
Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в господарському процесі, як особи, яка відповідно до ст.ст. 4, 53, 55 ГПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи – держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.
Статтею 131 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Ключовим для застосування цих норм є поняття «інтерес держави».
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Слід наголосити, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (див. постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18). 
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 зазначав, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади, інтереси держави та місцевого самоврядування повністю збігаються. 
Підґрунтям для зростання економіки будь-якої країни, а також її макроекономічної стабільності є державний та місцеві бюджети. Вони є центром зосередження та розподілу ресурсів відповідно до потреб суспільства та основою позитивного фінансового середовища для динамічного розвитку ринкових відносин, дієвим стратегічним інструментом реалізації державної політики та місцевого самоврядування. Бюджетна політика має бути спрямована на виділення коштів для реалізації програм, що є важливими для суспільства в конкретний період розвитку: витрати на соціальний захист, оборону, науку й освіту, утримання державних органів тощо.
Державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг.
Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Крім того, питання дотримання уповноваженими особами вимог законодавства під час витрачання коштів набувають особливої актуальності в умовах збройної агресії російської федерації.
Неналежне виконання зобов`язань за Договором, необґрунтоване укладення додаткових угод про продовження строків виконання будівельних робіт порушує інтереси держави та не відповідає інтересам, як Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, так й Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.
У даному випадку порушенням інтересів держави та позивачів є те, що відповідач порушив строки поставки товару за Договором № 14/11 на поставку товару від 14.11.2022, що призвело до порушення принципів здійснення публічних закупівель, а саме добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності та призвело до неефективного використання бюджетних коштів. 
Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання як раціональне та максимально ефективне витрачення бюджетних коштів, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства. 
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а правочини, що порушують інтереси держави та суспільства на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідають. 
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» передбачено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
У даному випадку, Чорноморська міська рада виступає в якості суб`єкта владних повноважень, яка приймає участь у формуванні бюджету та забезпечує його виконання, а також зобов`язана забезпечити раціональне та максимально ефективне використання бюджетних коштів, приймає рішення про використання виділених коштів, контролює належне і своєчасне відшкодування шкоди, заподіяної державі. 
Враховуючи, що виконання оспорюваного договору здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету, порушення, допущені при його укладенні, призводять до порушення майнових прав територіальної громади Чорноморської міської ради, за рахунок якої останній і формується.
До того ж, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1.1 Положення про управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (у новій редакції), затвердженого рішенням Чорноморської міської ради від 11.12.2020 № 9-VІІІ, управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області є виконавчим органом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області і створюється відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Згідно з п. 1.2. Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, гербову печатку із своїм найменуванням, штампи, бланки, розрахунковий та інші рахунки. 
Управління є підзвітним і підконтрольним Чорноморській міській раді Одеського району Одеської області, підпорядкованим її виконавчому комітету, а також міському голові у межах його повноважень (п. 1.7. Положення). 
Пунктом 1.8. Положення передбачено, що Управління утримується за рахунок коштів бюджету міста. 
Згідно з річним планом закупівлі UA-2022-11-16-011492-a джерелом фінансування закупівлі є кошти місцевого бюджету.
Відповідно, у даному випадку, управління капітального будівництва Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області є виконавчим органом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та є підзвітним і підконтрольним їй.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо організації за рахунок власних коштів і на пайових засадах будівництва, ремонту об`єктів комунального господарства та соціальнокультурного призначення, жилих будинків, шляхів місцевого значення, а також капітального та поточного ремонту вулиць і доріг населених пунктів та інших доріг, які є складовими автомобільних доріг державного значення (як співфінансування на договірних засадах) (в даному випадку – закупівля генераторів за рахунок власних (бюджетних) коштів).
Відтак, у даному випадку, уповноваженим органом на захист інтересів держави у спірних правовідносинах є Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради, як замовник за договором та особа до відання якої належать повноваження щодо організації за рахунок власних (бюджетних) коштів закупівлі, а також Чорноморська міська рада, виконавчим органом якої є Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради.
Варто зазначити, що дійсно інтереси держави повинні захищати насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, в тому числі шляхом оскарження незаконних судових рішень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Згідно ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Невід`ємною частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень. При цьому «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).
Наявні матеріали справи свідчать про те, що Чорноморська окружна прокуратура Одеської області листами №63-7589ВИХ-24 від 10.12.2024 та №63-860ВИХ-25 від 04.02.2025 повідомила Чорноморську міську раду Одеського району Одеської області про порушення законодавства під час укладання та виконання Договору № 14/11 від 14.11.2022 та додаткових угод до вказаного договору. 
Також прокуратурою направлено листи до Управління капітального будівництва Чорноморської міської ради за №63-7590ВИХ-24 від 10.12.2024 та №63-860ВИХ-25 від 04.02.2025, якими також повідомлено про порушення законодавства під час укладання та виконання Договору № 14/11 від 14.11.2022 та додаткових угод до вказаного договору. 
У відповідності до наданих відповідей від 31.12.2024 №ВИХ-ВХ-5939-24-6825-2024 та від 24.02.2025 №ВИХ-ВХ-930-25-982-2025 заходи щодо стягнення неустойки, шляхом скерування претензій чи позовної заяви не вживалися. 
Тобто, не дивлячись на наявність повноважень, наділених законодавцем з метою захисту інтересів держави, обізнаність про виявлені порушення законодавства, Чорноморська міська рада, Управління капітального будівництва не вживали заходів для усунення порушень законодавства та інтересів держави при укладанні договору, а також стягнення неустойки до бюджету.
На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Чорноморська окружна прокуратура 24.02.2025 на адресу позивачів спрямувала повідомлення про намір звернутися до господарського суду в їх інтересах із зазначеним позовом за №63-1460ВИХ-25 та №63-1462ВИХ-25.
У п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Верховний Суд у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави. 
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку прокурор обґрунтовано звернувся із даним позовом в інтересах позивачів.
Щодо суті спору, судова колегія зазначає таке. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Правовідносини, що виникли між сторонами на підставі договору, відповідно до ч. 2 ст. 4, ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України є господарськими зобов`язаннями, тому згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 175, абз. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до цих правовідносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. 
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.652 ЦК України в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлене договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно з ч.ч.3,4 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що договір, додаткові угоди № 2, 3 до якого є предметом розгляду в даній справі, укладений за результатами проведення відкритих торгів, з огляду на що на спірні правовідносини розповсюджуються приписи Закону України «Про публічні закупівлі», який визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. 
Необхідно зазначити, що правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначаються Законом України "Про публічні закупівлі". 
Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції (преамбула). 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Згідно з частиною першою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. 
Згідно з частиною першою статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною другою статті 180 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Верховний Суд у постанові від 27.02.2024 у справі № 927/863/23 зазначив, що оскільки факт укладення договору за загальним правилом пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, важливим є визначення, які умови належать до числа істотних.
Істотними слід вважати умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.
Істотною умовою договору у всіх без винятку випадках є умова про предмет договору.
Істотними умовами також є умови, що прямо визначені в якості істотних нормами чинного законодавства, або хоча й не визначені прямо, однак є необхідними для договорів певного виду.
Крім того, істотними умовами є будь-які інші умови, відносно яких має бути досягнута згода на вимогу будь-якої сторони, тобто такі умови, за відсутності яких сторона, яка на них наполягає, не бажає укладати відповідний договір.
Частиною третьою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Вказана норма визначає, що предмет, ціна та строк дії договору є істотними умовами, які сторони повинні погодити при укладенні договору. Тобто це правило є загальним у всіх без винятків випадках.
У даному випадку для визначення, які викладені у спірному договорі умови належать до числа істотних, потрібно послуговуватись не лише загальним правилом про істотні умови договору (частина третя статті 180 Господарського кодексу України), а й враховувати, чи є необхідною та чи інша умова для договорів певного виду, чи є умова, відносно якої має бути досягнута згода на вимогу будь-якої сторони тощо.
Частиною четвертою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі. 
Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату підписання Договору №14/11 на поставку товару від 14.11.2022 сторонами погоджені всі істотні умови: предмет, ціна та строк дії договору.
При цьому пунктом 5.1 спірного договору передбачена поставка товару протягом 45 календарних днів з дня підписання Договору, але у будь-якому разі до 30.12.2022 року, включно.
В подальшому сторонами вносились відповідні зміни щодо строку поставки товару, а саме:
1) шляхом укладання Додаткової угоди №1 від 22.12.2022, в якій Сторони домовились продовжити строк дії Договору та виклали в новій редакції п.5.1 та п.11.1 договору:
- “пункт 5.1. Поставка Товару здійснюється до 25.01.2023 року, включно,”;
- “пункт 11.1. Цей Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками, у разі використання, і діє до 31 грудня 2023 року, але в будь- якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.”;
2) шляхом укладання Додаткової угоди №2 від 24.01.2023, в якій Сторони домовились продовжити строк виконання зобов`язань за договором від 14.11.2022 року № 14/11 щодо передання товару і викласти в новій редакції п.5.1 договору: “пункт 5.1. Поставка Товару здійснюється до 10.02.2023 року, включно.”.
Окрім того сторонами внесено відповідні зміни щодо зменшення обсягу поставленого товару та відповідно ціни договору шляхом укладання додаткової угоди №3 від 13.02.2023, якою п.3.1 договору викладено у новій редакції: “Загальна сума Договору складає 4 010 793,00 грн (Чотири мільйони десять тисяч сімсот дев`яносто три), без ПДВ.”
З наявної в матеріалах справи видаткової накладної №55 від 13.02.2025 та акта приймання-передачі товару від 13.02.2023 вбачається, що відповідач поставив позивачу-2 товар, за договором №14/11 від 104.11.2022 на загальну суму 4 010 793 грн.
Поставлений відповідачем товар повністю оплачений за платіжним дорученням №24 від 17.02.2023.
Згідно з статтями 509, 526 Цивільного кодексу України, статтями 173, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.
Таким чином, відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем-2 договір про поставку товару (укладений відповідно до відкритих торгів), усвідомлював, що кінцевою датою виконання робіт є дата, визначена сторонами у спірному договорі, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину, з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки. Тобто відповідач, підписавши договір, погодив усі його істотні умови, зокрема, щодо кінцевої дати виконання будівельних робіт. 
Із зазначеного вище та системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що в даному випадку визначена сторонами у договорі така умова як строк виконання робіт є істотною умовою договору про закупівлю.
Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правові та економічні засади здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг визначені Законом України "Про публічні закупівлі", норми якого є спеціальними та визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, і їх потрібно застосовувати переважно щодо норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22). 
Особливості укладання договору про закупівлю та внесення змін до нього врегульовано у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", яка містить загальне правило, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пункт 4 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (див. постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі №910/21100/21).
Отже, під час дії спірного договору сторони могли змінити таку істотну умову як строк виконання зобов`язань (строк виконання робіт/надання послуг з поточного ремонту) шляхом його продовження, однак виключно лише за наявності виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 907/811/21).
В якості документального підтвердження об`єктивних обставин, що зумовили продовження строку виконання зобов`язання за Додатковою угодою №1 від 22.12.2022 до матеріалів справи надано: лист відповідача від 20.12.2022, адресований позивачу-2, яким повідомлено про затримку поставку комплектуючих з Китаю на завод виробника в Туреччині та лист від виробника “КАПЛАН ПАВЕР” від 14.12.2022, в якому повідомлено аналогічні обставини.
В якості документального підтвердження об`єктивних обставин, що зумовили продовження строку виконання зобов`язання за Додатковою угодою №2 від 24.01.2023 до матеріалів справи надано лист відповідача від 05.01.2023, адресований позивачу-2, в якому повідомлено про порушення виробником терміну поставки у зв`язку із затримкою термінів поставки комплектуючих; договір №14/11-01 міжнародної купівлі-продажу від 14.11.2022, укладений між відповідачем та заводом “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР” з доказами оплати товару; листування відповідача з виробником товару “КАПЛАН ПАВЕР ДЖЕНЕРАТОР”; відслідковування вантажу “Cargo Tracking”.
Відповідно до п. 18 особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі, у тому числі за результатами електронного аукціону. 
ПП “РА-КУРС ПЛЮС” під час участі в закупівлі подано тендерну пропозицію, відповідно до якої товариство погодилося з основними умовами договору про закупівлю, з тим що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, окрім випадків, встановлених законодавством, та у разі визначення переможцем процедури закупівлі взяло на себе зобов`язання виконати усі умови, передбачені договором.
Згідно з п. 19 особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою КМУ від 12.10.2022 за №1178, істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, в тому числі, продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. 
Відповідач, підписуючи договір, джерелом фінансування якого є бюджетні кошти, зі встановленим строком виконання, мав оцінити можливість вчасного виконання договору, ризики та негативні наслідки для себе та контрагента по договору у зв`язку з невиконанням зобов`язань в строк. Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи договір з вказаним строком виконання, відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з надання послуг та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк. 
Відповідно до п.1.3 договору №14/11 від 14.11.2022 Постачальник заявляє та підтверджує, що на момент набуття чинності цим Договором Товар належить Постачальнику на праві власності і він (Постачальник) вправі ним розпоряджатися. Товар не є під заставою, не є під забороною відчуження (арештом), не є предметом позову третіх осіб.
При цьому відповідач сам зазначає, що “для забезпечення виконання зобов`язання за Договором № 14/11, 14.11.2022 між ПП “РА-КУРС ПЛЮС”, як покупцем, та KAPLAN POWER JENERATOR SANAYI VE TICARET LIMITED SIRKETI, як продавцем, було укладено міжнародний договір купівлі-продажу № 14/11-01, предметом якого є купівля-продаж товарів, асортимент, кількість, номенклатура, ціна яких встановлюється в інвойсах, які є невід`ємною частиною товарів.”
Отже, укладаючи договір, відповідач, укладаючи договір №14/11 від 14.11.2022 з позивачем-2 за відсутності наявного у нього товару, із укладанням цього ж дня міжнародного договору купівлі-продажу з виробником, мав розуміти всі ризики такого укладання, та погодилось з відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила (постанови Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 від 18.01.2022 у справі № 910/15786/21). 
При цьому закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин (відповідна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у Постановах у справах № 911/537/19, № 916/1921/18, №926/708/18, № 910/5573/19, від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).
Тобто, будь-яке внесення змін до істотних умов договору розуміється законодавцем не як правило, а як виняткова, виключна ситуація, зумовлена непередбачуваними для сторін під час укладення договору обставинами. 
У даному випадку, фактично надані докази на підтвердження наявності підстав для збільшення строку поставки за договором зводяться до листування між відповідачем та виробником товару, а також листування між відповідачем та позивачем-2.
В свою чергу до суду не надано первинних документів, які б свідчили про наявність таких підстав.
Вказане вбачається і зі змісту оспорюваних додаткових угод №1 від 22.12.2022 та №2 від 24.01.2023, які містять посилання лише на листи вих.№20/12-01 від 20.12.2022 та вих.№05/01-01 від 05.01.2023, без жодних інших доказів.
Відповідно до п. 9.1. Договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажору), які не існували під час укладення цього Договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, війна тощо).
Пунктом 9.3. Договору визначено, що доказом виникнення обставин непереборної сили (форс-мажору) та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом. Неповідомлення або невчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яке вищезгадане як на підставу, звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань.
Таким чином, умовами Договору були встановлені форс-мажорні обставини, наявність яких має бути підтвердженою у відповідності до Закону України «Про торгово промислові палати в України».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислові палати створюються з метою сприяння розвиткові народного господарства та національної економіки, її інтеграції у світову господарську систему, формуванню сучасних промислової, фінансової і торговельної інфраструктур, створенню сприятливих умов для підприємницької діяльності, всебічному розвиткові усіх видів підприємництва, не заборонених законодавством України, науково-технічних і торговельних зв`язків між українськими підприємцями та підприємцями зарубіжних країн. 
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні» та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014 № 40(3) (у редакції рішення Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), далі – Регламент).
Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
На підставі ст. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Отже, по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини. При цьому за загальним правилом, форс-мажор не звільняє від обов`язку виконати зобов`язання в натурі. 
Якщо буде доведено, що порушення зобов`язання відбулось у зв`язку з непереборними обставинами (наприклад, у зв`язку з руйнуванням приміщень, неможливістю доставити товар на певну територію, знищенням майна і т.д.) сторона буде звільнена від відповідальності. Якщо таких обставин сторона довести не зможе, то буде нести відповідальність на загальних засадах.
У даному випадку, як вже було вказано вище, оспорювані Додаткові угоди № 1, 2 не містять посилань на об`єктивні обставини та належні докази на їх підтвердження, які б свідчили про неможливість своєчасного виконання ПП “РА-КУРС ПЛЮС” зобов`язань за договором.
Статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачені основні принципи здійснення публічних закупівель, а саме: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням. 
Передбачені Законом України «Про публічні закупівлі» процедури закупівель визначені з метою забезпечення добросовісної конкуренції серед учасників, досягнення економії та ефективності, а тому базуються на таких принципах. Максимальна економія публічних коштів та ефективність їх використання забезпечується шляхом конкурентного визначення постачальника товарів і послуг, виконання робіт. 
Дії сторін Договору щодо необґрунтованого продовження строку виконання робіт шляхом укладення Додаткових угод № 1, 2 суперечать меті Закону України «Про публічні закупівлі». Зокрема, такі дії нівелюють інститут публічних закупівель, як засіб забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції. 
Таким чином, укладення додаткових угод про продовження строків виконання зобов`язань, жодним чином не відповідає принципам добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності. 
Укладення оспорюваних додаткових угод до Договору щодо продовження строків виконання зобов`язань за Договором за відсутності для цього документально підтверджених об`єктивних обставин, у т.ч. обставин непереборної сили, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору. 
А можливість зміни строків виконання робіт внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Аналогічна за змістом правова позиція міститься у постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.03.2018 у справі № 910/4474/17, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/1812, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 01.06.2020 у справі №913/368/19,від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 19.08.2020 у справі № 925/47/19, від 09.09.2020 у справі № 921/524/18.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. 
За ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту (див. постанову Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), ст. 215 ЦК України. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Зокрема, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. 
Відповідно до статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши, що оспорювані додаткові угоди укладені всупереч приписам Закону України «Про публічні закупівлі», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання їх недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 241 746,43 грн, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Так, відповідно до п.5.1 договору поставка товару здійснюється протягом 45 календарних днів з дня підписання Договору, але у будь-якому разі до 30.12.2022 року, включно.
Між тим, як вище встановлено господарським судом, відповідач неналежним чином виконував зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, а саме товар поставлено з порушенням узгодженого сторонами строку поставки – 13.02.2023, про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткова накладна №55 від 13.02.2025 та акт приймання-передачі товару від 13.02.2023.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до п.8.2 договору у разі несвоєчасного чи неякісного виконання зобов`язань згідно умов цього Договору при постачанні Товару за бюджетні кошти Постачальник сплачує Замовнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості не поставленого Товару (повернутого неякісного Товару) за кожний день затримки.
Перевіривши наданий прокурором розрахунок заявленої до стягнення суми пені, колегією суддів встановлено, що розмір пені за період з 31.12.2022 по 12.02.2023 становить 241 746,43 грн, а розрахунок є вірним та арифметично правильним. 
В свою чергу, колегія суддів відзначає, що відповідачем не надано власного контррозрахунку та не вказано на будь-які помилки у розрахунку здійсненому прокурором. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що у даному випадку суд першої інстанції користуючись своїми дискреційними повноваженнями передбаченими приписами ст. 233 ГК України дійшов висновку щодо необхідності зменшення розміру нарахованої відповідачу неустойки на 70% - до 72 523,93 грн.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що ним було надано належні докази, які підтверджували наявність об`єктивних обставин, що жодним чином не залежали та не були спричинені діями відповідача, які унеможливлювали поставку Товару за договором у визначений сторонами строк, оскільки як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем не надано відповідного документального підтвердження настання обставин, які унеможливлюють своєчасне виконання умов договору, як то передбачено ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», п. 19 Особливостей та умовами п. 9.3 Договору.
Колегія суддів також зауважує, що відповідно до п.1.3 договору №14/11 від 14.11.2022 Постачальник заявляє та підтверджує, що на момент набуття чинності цим Договором Товар належить Постачальнику на праві власності і він (Постачальник) вправі ним розпоряджатися. Товар не є під заставою, не є під забороною відчуження (арештом), не є предметом позову третіх осіб. 
В той же час, в обґрунтування неможливості своєчасної поставки товару відповідач послався на те, що для забезпечення виконання зобов`язання за Договором № 14/11, 14.11.2022 між ПП «РА КУРС ПЛЮС», як покупцем, та KAPLAN POWER JENERATOR SANAYI VE TICARET LIMITED SIRKETI, як продавцем, було укладено міжнародний договір купівлі-продажу № 14/11-01, предметом якого є купівля-продаж товарів, асортимент, кількість, номенклатура, ціна яких встановлюється в інвойсах, які є невід`ємною частиною товарів.
Отже, відповідач, укладаючи договір №14/11 від 14.11.2022 з позивачем-2 та гарантувавши наявність у нього товару, а вподальшому уклавши договір купівлі-продажу з третьою особою (виробником товару), мав розуміти та усвідомлювати всі ризики вчинення таких дій та настання відповідних наслідків.
З приводу посилання апелянта на те, що стягнута судом першої інстанції сума неустойки є такою, що призводить до надмірного збагачення іншої сторони та суперечить правовій природі даного механізму забезпечення виконання зобов`язання, судова колегія відзначає таке. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (пункт 8.28). 
Отже, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Як вже було вказано вище, місцевим господарським судом під час прийняття оскаржуваного рішення було враховано інтереси обох сторін та зменшено розмір, нарахованої та заявленої до стягнення неустойки на 70% - до 72 523,93 грн.
В той же час, судова колегія наголошує на тому, що надмірне зменшення розміру неустойки фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності.
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що порушення під час прийняття оскаржуваного рішення, яка наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.07.2025 по справі №916/694/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.04.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Таран С.В.

Суддя Філінюк І.Г.