ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2245/26 Справа № 201/11567/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів: Свистунової О.В., Никифоряка Л.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (суддя першої інстанції Куць О.О.),
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних, в якому з урахуванням уточнених вимог просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальні збитки, завдані знищенням транспортного засобу, у сумі 528003,28 грн., інфляційні втрати — 250922,41 грн. та 3% річних - 49739,50 грн.
29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі зустрічним позовом до  ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у сумі 828664,19 грн., які перерахувати на користь Держави Україна.
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки, завдані знищенням транспортного засобу у сумі 264001,64 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних — відмовлено.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою — відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2640 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодились учасники справ . та подали апеляційні скарги, в яких вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження наявних у справі доказів.
ОСОБА_1 , свою скаргу мотивує тим, що колісний транспортний засіб ОСОБА_2 і раніше був серйозно битий, авто було ввезено в Україну із американського аукціону годних залишків вже значно пошкодженим.
Судом першої інстанції було відхилено, клопотання ОСОБА_1 від 04.11.2024 року - «Про виключення з переліку доказів» (експертного висновку ФОП ОСОБА_4 , №038/21 від 14.04.2021 р.) - у фактичній ситуації, коли у наявності є лише дві остаточні відмови двох експертних державних установ у проведенні судової автотоварознавчої експертизи: як - «без огляду», так і - «з оглядом КТЗ», і, до того ж, є письмова відмова сторони ОСОБА_2 у наданні на огляд судової автотоварознавчої експертизи первинного доказу.
Вказує, що відповідно до наявної інформації на Інтернет-ресурсу https://automotive.in.ua/view.php? id=877436, згідно яких, КТЗ з VIN номером НОМЕР_1 , після свого продажу 28.10.2021р. та отримання нового держ. номеру КЕ0100EA, як мінімум, ще три рази міняв власників згідно договорів купівлі-продажу і, при цьому, кожен раз авто отримувало новий держ. номер - ВН0204PX, A09229CI, BH0203PT відповідно.
Суд не звернув уваги на неодноразову перепродажу фізично знищеного авто.
Висновок експерта Цаберябого В.М. від 14.04.2021 р., вважається лише рахунком який було пред`явлено на оплату відповідачу та який протягом декілька років, не вдалося перевірити у законний та належний спосіб в межах цивільного судочинства.
Експертний висновок ФОП ОСОБА_4 від 14.04.2021 року було складено з порушенням порядку його проведення, не запрошення зацікавленої сторони - ОСОБА_1 , при тому, що перелік первинних пошкоджень при ДТП не відповідає висновку цього експерта про знищення всього колісного транспортного засобу.
ОСОБА_1 просив рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити,а зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , свою скаргу мотивує тим, що у справі факт порушення п. 10.1 ПДР, ОСОБА_1 встановлений Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.08.2021 року по справі № 175/1160/21, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.09.2021 року, яка набрала законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає, протокол щодо ОСОБА_2 , не складався, до адміністративної відповідальності остання не притягувалась.
Висновок автотоварознавця щодо розміру збитків 658 003,28 грн, з яких 130 000 грн відшкодовано страховиком, Відповідачем за первісним позовом не спростовано належними і допустимими доказами. При цьому суд першої інстанції звертав увагу, що у висновку № 038/21 від 14 квітня 2024 року судового експерта Цаберябого В.М., зазначено, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, для проведення експертизи використовувались належні нормативні та довідкові джерела, отже суд не має обґрунтованого сумніву у достовірності результатів вказаного автотоварознавчого дослідження.
Обов`язок відшкодувати шкоду позивачу за первісним позовом у відповідача за первісним позовом виникає з 22.09.2021 р.. При цьому суд першої інстанції, не застосував наслідки прострочення, прямо передбачені законом, що є неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інфляційних втрат та трьох відсотків річних суперечить ст. 625 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення відповідних вимог.
ОСОБА_6 просив рішення суду від 16 жовтня 2025 року в частині часткового задоволення первісного позову скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 , задовольнити у повному обсязі.
Від ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив скаргу позивачки залишити без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не відповідають матеріалами справи.
Від ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_2 , залишенню без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2021 року о 18-00 год., водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Suzuki Vitara», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись на автодорозі «Знам`янка — Луганськ — Ізварине» 221 км+700м Дніпровського району Дніпропетровської області, при зміні напрямку руху праворуч, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, скоїв зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz GL 450», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в крайній правій смузі руху, після чого автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» з`їхав в правий кювет та скоїв наїзд на паркан. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальну шкоду, постраждалих немає. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, за що встановлена відповідальність, передбачена ст. 124 КУпАП. 
Постановою Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження за закінченням строків накладення стягнення. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вищевказану постанову суду першої інстанції залишено без змін (т.1, а.с.13-15).
Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказана адміністративна справа розглядалась в межах протоколу про адміністративне правопорушення, тобто стосовно особи, якої він складений — ОСОБА_1 , а з протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 видно, що останньому ставилося в провину порушення п. 10.1 ПДР України, відповідно до якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (т.1, а.с.14, 105). 
Таким чином суди дійшли висновку про порушення ОСОБА_1 п. 10.1 ПДР України.
Між тим, адміністративний протокол відносно ОСОБА_2 не складався.
Ухвалою суду від 20 березня 2024 року призначено у справі судову автотехнічну експертизу (т.2, а.с. 264-266).
Згідно висновку експерта № КСЕ-19/104-24/15546-ІТ від 30 серпня 2024 року, складеного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС Скибою Г.В. в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди дії водія автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.12.3, 12.9 б та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху.
У механізмі розміру події 1, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував в межах смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450 невідповідність в діях водія автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з настанням зіткнення транспортних засобів.
У механізмі розвитку події 2, при якому при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував поза межами смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450 невідповідність в діях водія ОСОБА_2 вимогам п. 12.9б та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з настанням зіткнення транспортних засобів.
На питання: “Чи є фактор швидкості — 100-120 км/год транспортного засобу Mercedes-Benz (VIN номер НОМЕР_1 ) при даних обставинах і у даній дорожній обстановці - визначальним фактором у настанні події та наслідків ДТП? Враховуючи послідовність фактичних порушень вимог безпеки ПДР України обома водіями у часі, яке взаємне співвідношення вини водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 можна визначити, у процентному вигляді, у даному випадку?» експерт відповіді не надав, зазначивши, що дані питання виходять за межі компетенції експерта, оскільки потребують всебічної, в тому числі і правової )юридично) оцінки усіх доказів по справі.
На питання: «Чи була можливість уникнути зіткнення автомобілів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 взагалі, за умови дотримання водієм ОСОБА_8 безпечного швидкісного режиму, передбаченого Правилами дорожнього руху України, у фактичній дорожній обстановці, яка зафіксована на відповідному відео ДТП або з урахуванням комплекту знаків 1.13 – «Слизька дорога» з табличками 7.12 – «Ожеледиця», 7.13 – «Вологе покриття, 7.2.1 – «Зона дії 5км» та 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50км/год», встановленого у період зима-весна 2021р., на в`їзді у смт. Слобожанське по вул. Донецьке шосе (М-04) тощо» експерт відповів, що у механізмі розвитку події 1, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував в межах смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450 технічна можливість запобігти (уникнути) зіткнення для водія ОСОБА_2 визначалась у своєчасному виконанні нею вимог п.12.3 ПДР. А технічна можливість запобігти (уникнути) зіткнення у цьому разі односторонніми діями водія автомобіля Suzuki Vitara ОСОБА_1 не визначалась. У механізмі розвитку події 2, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував поза межами смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450 водій автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 в умовах даної ДТП не мала технічної можливості уникнути зіткнення шляхом своєчасного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення. Але якби вона здійснювала рух з дозволеною на даній ділянці дороги швидкістю і своєчасно застосувала екстренне гальмування, то вона б мала технічну можливість уникнути зіткнення шляхом зупинки автомобіля до місця зіткнення. Технічна можливість запобігти зіткненню для для водія Suzuki Vitara ОСОБА_1 визначалась виконанням вимог п.п. 10.1 та 10.3 Правил дорожнього руху (т.3, а.с. 79-87).
Слід зазначити, що для проведення експертизи були надані експерту: матеріали цивільної справи; копія протоколу про адміністративну відповідальність серії ДПР 18 № 164111, який був складений на ОСОБА_1 (т.1, а.с. 215); копія пояснень ОСОБА_1 від 24 березня 2021 року (т.1, а.с.217); копія пояснень свідка ОСОБА_9 від 24 березня 2021року (т.1, а.с.217); відповідь служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області від 08 червня 2021 року № 1-11/1805 на запит ОСОБА_1 від 04 червня 2021 року та листа ОДА від 07 червня 2021 року № 2453/0/112-21 (т.1, а.с.118), акт на зберігання зимових знаків, знятих на автомобільній дорозі державного значення М-04 Знамянка-Луганськ-Ізварине (на м. Волгоград через м.м. Дніпро, Донецьк) 216+384-км279+693, як додаток до відповіді Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області від 08 червня 2021 року № 1-11/1805 (т.1, а.с.119); висновок експертного дослідження від 03 серпня 2021 року № КЕД-19/104-21/23190, виконаний головним судовим експертом Дніпропетровського НДЕКЦ МВС Юрчуком А.В. (т.1, а.с. 82-101); висновок експерта від 21 лютого 2022 року № КСЕ-19/117-22/1421, виконаний завідувачем відділу досліджень у сфері інформаційних технологій Полтавського НДЕКЦ МВС Костенком А.М. (т.1, а.с. 231-237); висновок експерта від 14 квітня 2022 року № 10.1/011, виконаний судовим експертом Драганом В.М. (т.1, а.с.242-253); додаток №2 до відповіді на відзив, поданий ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_2 у справі № 201/11567/21 від 07 лютого 2022 року: диск для лазерних систем зчитування DVD-R Verbatim, на якому в теці «Відеозапис момент ДТП» є відеофайл «відео Товстик», а в теці «Відеозаписи донецьке шосе» є відеофайл «Знак 50» (т.2, а.с.101) (т.3, а.с. 79-80).
Як вбачається з мотивувальної частини висновку експерта в даній дорожній обстановці водію автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 необхідно було здійснювати рух зі швидкістю, яка б не перевищувала встановлені межі на даній ділянці (не більше 50 км/год), а з моменту виявлення небезпеки для руху або перешкоди, їй негайно потрібно було вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди. Тобто водій ОСОБА_2 повинна була діяти згідно вимог п.п. 12.9 б, 12.3 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху, де вказано: п.12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди; п.12.9 - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил.
У механізмі розвитку події 1, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував в межах смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450 автомобіль Suzuki Vitara був перешкодою руху водію Mercedes-Benz GL 450.
У механізмі розвитку події 2, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував поза межами смуги, яку своїми габаритами займав Mercedes-Benz GL 450, автомобіль Suzuki Vitara з моменту зміни напрямку руху праворуч став небезпекою для руху водію автомобіля Mercedes-Benz GL 450.
У механізмі розвитку події 1, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував в межах смуги, яку своїми габаритами Mercedes-Benz GL 450 водій автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 , наближаючись до перешкоди, якою був автомобіль Suzuki Vitara, не вжила заходів для зменшення швидкості до швидкості руху перешкоди, яку ніщо не заважало завчасно виявити, внаслідок чого скоїла зіткнення із вказаною перешкодою, а технічна можливість уникнути (запобігти) зіткнення для водія ОСОБА_2 за вказаних умов полягала у своєчасному зменшенні швидкості руху до швидкості руху автомобіля Suzuki Vitara, тобто у своєчасному виконанні вимог п.12.3 ПДР, для чого не було якихось технічних перешкод, які б завадили це виконати. Тому у вказаному випадку дії водія Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням зіткнення транспортних засобів.
Водій автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 здійснювала рух зі швидкістю 114 км/год, яка перевищувала дозволені межі швидкості на даній ділянці дороги (50 км/год), отже її дії не відповідали вимогам п.12.9 ПДР та дорожнього знаку 3.29 ПДР.
Технічна можливість запобігти зіткнення транспортного засобу полягала у своєчасному виконання вимог п.12.3 ПДР (зменшення швидкості руху до швидкості автомобіля Suzuki Vitara), то встановлені в її ( ОСОБА_2 ) діях невідповідності вимогам п.12.9 б та дорожнього знаку 3.29 ПДР з технічної точки зору не перебувають в причинному зв`язку з настанням зіткнення.
У механізмі розвитку події 2, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував поза межами смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450, відстань, на якій автомобіль Mercedes-Benz GL 450 перебував від місця зіткнення в момент початку маневру праворуч автомобілем Suzuki Vitara, дорівнює 49,1 м, яка є меншою за відстань зупиночного шляху автомобіля Mercedes-Benz GL 450 при екстреному гальмуванні в умовах місця пригоди, то водій автомобіля Mercedes-Benz GL 450 при своєчасному застосуванні екстреного гальмування і русі з фактичною швидкістю не мала технічної можливості уникнути зіткнення шляхом зупинки автомобіля до місця зіткнення.
Оскільки водій ОСОБА_2 , з моменту виникнення небезпеки для руху не застосувала дій по зменшенню швидкості, то її дії при заданому механізмові події не відповідали вимогам п.12.3 ПДР. Але оскільки вона не мала технічної можливості уникнути зіткнення шляхом своєчасного зниження швидкості із зупинкою автомобіля до місця зіткнення , то встановлені невідповідності дій вимогам п.12.3 ПДР з технічної точки зору не перебувають в причинному зв`язку з настанням зіткнення ТЗ.
Оскільки водій автомобіля Mercedes-Benz GL 450 ОСОБА_2 в умовах даної пригоди здійснювала рух з перевищенням швидкості на даній ділянці дороги (114 км/год більше від 50 кв/год), то її дії не відповідали вимогам п.12.9 б та дорожнього знаку 3.29 ПДР.
Відстань, на якій автомобіль Mercedes-Benz GL 450 перебував від місця зіткнення в момент початку маневру праворуч автомобілем Suzuki Vitara, більша за відстань зупиночного шляху автомобіля Mercedes-Benz GL 450 при екстреному гальмуванні, тому якби ОСОБА_2 , здійснювала рух з дозволеною швидкістю і своєчасно застосувала екстрене гальмування, то вона в мала технічну можливість уникнути зіткнення шляхом зупинки автомобіля до місця зіткнення.
Зважаючи на викладене, експерт дійшов висновку, що невідповідність в діях водія ОСОБА_2 вимогам п. 12.9 б та дорожнього знаку 3.29 ПДР з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з настанням зіткнення транспортних засобів. 
Разом із цим, згідно висновку експерта № КСЕ-19/104-24/15546-ІТ від 30 серпня 2024 року (т.3 а.с. 86 зворот), в даній дорожній обстановці водію ОСОБА_1  перед виконанням маневру по зміні напрямку руху праворуч для перестроювання необхідно було дати дорогу транспортним засобам, які рухались по смузі, на яку він мав намір перестроїтись, до того ж він повинен був впевнитись, що це буде безпечним і він не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, тобто він повинен був діяти згідно вимог п.п.10.1 ПДР.
У механізмі розвитку подій 1, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував в межах смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450: у даному випадку попутні автомобілі Suzuki Vitara та Mercedes-Benz GL 450 рухались в межах однієї смуги, тому зміна напрямку руху автомобіля, який рухався попереду Suzuki Vitara не створювала водію автомобіля, що рухався позаду автомобіля Mercedes-Benz GL 450, додаткових перешкод або небезпеки для руху. Тому технічна можливість уникнути зіткнення у цьому разі не визначалась односторонніми діями водія автомобіля, який рухався попереду, тобто водія ОСОБА_1 і в його діях не вбачається невідповідності будь-яким технічним вимогам ПДР, які б могли ути в причинному зв`язку з настанням зіткнення транспортних засобів.
У механізмі розвитку подій 2, при якому автомобіль Suzuki Vitara перебував поза межами смуги, яку своїми габаритами займав автомобіль Mercedes-Benz GL 450, у даному випадку попутні автомобілі Suzuki Vitara та Mercedes-Benz GL 450 рухалися різними смугами і при зміні напрямку руху автомобіля, який рухався з меншою швидкістю попереду - Suzuki Vitara в напрямку смуги руху автомобіля, що рухався позаду - Mercedes-Benz GL 450, водій першого повинен був дати дорогу останньому. І не надавши переваги в русі, виконую маневр праворуч, перший створив водію останнього небезпеку для руху. І технічна можливість запобігти зіткненню для водія автомобіля Suzuki Vitara ОСОБА_1 визначалась відмовою від маневру праворуч і наданням переваги в русі і не створенням небезпеки, тобто виконанням вимог п. 10.1 та 10.3 ПДР. А оскільки внаслідок цієї зміни напрямку руху сталось зіткнення, то дії водія автомобіля Suzuki Vitara ОСОБА_1 за даних обставин не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 10.3 ПДР що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку із настанням зіткнення транспортних засобів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , та стягуючи на користь позивачки за первісним позовом 264001,64 грн, місцевий суд виходив з того, що відповідальними за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП визнано як позивача, так і відповідача, ступінь їх вини є рівною, а тому розмір матеріального збитку повинен розраховуватись пропорційно.
А також, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , дійшов висновку, що відшкодування шкоди в силу норм Закону, призначене для особи, яка зазнала шкоди, а не Держави як такої.
Апеляційний у повній мірі не може погодиться із вказаними висновками місцевого суду.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.
Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон №1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон №1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону №1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, провадження №14-95цс20).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону №1961-IV).
Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону №1961-IV).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 28 даного Закону до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Абзацами першим-третім пункту 36. 2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) зазначила: «... за змістом статі 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Таким чином, ремонт автомобіля марки «Renault Kadjar», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним. Порядок відшкодування завданої позивачу шкоди мав відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 Закону № 1961-IV, і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП...».
Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що 24 березня 2021 року о 18-00 год., водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Suzuki Vitara», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись на автодорозі «Знам`янка — Луганськ — Ізварине» 221 км+700м Дніпровського району Дніпропетровської області, при зміні напрямку руху праворуч, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, скоїв зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz GL 450», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в крайній правій смузі руху, після чого автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» з`їхав в правий кювет та скоїв наїзд на паркан. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальну шкоду, постраждалих немає. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 10.1 Правил дорожнього руху України, за що встановлена відповідальність, передбачена ст. 124 КУпАП. 
Постановою Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області від 06 серпня 2021 року залишеною постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року без змін, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження за закінченням строків накладення стягнення. 
Відповідно до висновку № 038/21 від 14 квітня 2024 року судового експерта Цаберябого В.М., вартість відновлювального ремонту становить 1606704,14 грн.
Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes-Benz GL 450, д/н НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_3 , становить 871511,41 грн. 
Ринкова вартість пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz GL 450, д/н НОМЕР_3 , складає 213508,13 грн.
Таким чином, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу (1606704,14 грн.) перевищують ринкову вартість транспортного засобу на момент ДТП (871511,41 грн.).
Відтак, місцевим судом правильно встановлено, що ремонт належного позивачу автомобіля вважається економічно необґрунтованим, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість на момент ДТП, а відтак розмір завданого позивачу матеріального збитку має становити різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.
ОСОБА_1 , в апеляційній сказі наголошував на тому, що автомобіль Mercedes-Benz GL 450, яким ОСОБА_2 керувала під час скоєння ДТП неодноразово було відчужено на користь третіх осіб, авто отримувало нові державні номери - ВН0204PX, A09229CI, BH0203PT.
Вище вказана інформація ОСОБА_2 , або її представником, а ні відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ні у судовому засіданні апеляційної інстанції дану інформаціє не заперечував та належними доказами не спростував.
Апеляційний суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять даних про те, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 передала залишки свого автомобілю відповідачу ОСОБА_1 , який на підставі договору про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортний засобів несе відповідальність за шкоду, завдану страхувальником, також позивачем не було надано суду інформацію щодо вартості автомобіля під час його продажу, а тому суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок на відповідача щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу, тоді як ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 фізично знижений транспортний засіб автомобіль Mercedes-Benz GL 450, його залишки передано не було, а отже у суду не було підстав покладати дану відповідальністю на відповідача ОСОБА_1 .
За таких обставин апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 264001,64 грн.
Відсутність підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги є підставою для скасування рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу із ухваленням в цієї частині нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , - ОСОБА_6 , щодо беззаперечної вини ОСОБА_1 , у скоєні ДТП, а також щодо незгоди із стягнутою сумою відшкодування матеріальної шкоди та сум у відповідності до ст.625 ЦК України у даному випадку є безпідставними, оскільки, колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_2 не було передано ОСОБА_1 фізично знищений автомобіль, а отже і у позивачки не настала вимога вимагати відшкодування матеріальної шкоди від відповідача.
Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 .
Як було правильно встановлено місцевим судом, що з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у сумі 828664,19 грн., які перерахувати на користь Держави Україна.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода у тому числі полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі № 759/1587/21.
Тобто наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому, при розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.
Тобто, відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 753/4289/23.
Апеляційний суд вважає. що місцевий суд відмовляючи у задоволенні зустрічного позову дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 , оскільки з наявних у справі доказів не встановлено у чому саме полягає завдання позивачу за зустрічним позовом моральної шкоди чоловіком ОСОБА_2 , 
Крім того, як правильно вказано судом першої інстанції, що моральна шкода не може бути стягнута на користь Держави, оскільки, у даному випадку не є об`єктом заподіяння моральної шкоди, а отже і з урахуванням вищевикладеного не може бути перерахована сума моральної шкоди завданої фізичній особі на користь Держави, а тому скаргу ОСОБА_1 , в частині оскарження зустрічного позову слід залишити без задоволення, через недоведеності завдання йому моральної шкоди.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню через підтвердження його доводів в частині оскарження первісного позову, а отже рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року підлягає скасуванню в частині первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних із ухваленням нового у відповідній частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , в іншій частині рішення суду від 16 жовтня 2025 року рішення слід залишити без змін, а скаргу ОСОБА_2 без задоволення.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення в частині стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 264001,64 грн., підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні позову у стягненні цієї суми, тому апелянту ОСОБА_1 підлягає компенсації судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених вимог у розмірі 6 600,00 грн.
Керуючись статтями 141, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 16 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу у сумі 264001,64 грн., скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих знищенням транспортного засобу відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 6 600,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Свистунова

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи