24.03.26
22-ц/812/371/26

Провадження №22-ц/812/371/26
П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 березня 2026 року       Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,
за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Дорова А.О., представника органу опіки та піклування Кравченко Л.П., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу №484/3937/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Доровим Андрієм Олексійовича, на рішення, яке ухвалив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Коваленко Наталії Анатоліївни у приміщенні цього суду 14 листопада 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування - Первомайська міська рада Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивований тим, що 06 червня 2020 року сторони уклали шлюб, який розірваний рішенням суду 22 травня 2024 року. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Шлюбні відносини сторони припинили з 2023 року, а у квітні 2024 року відповідач вигнав її з сином з будинку, де вони проживали. На теперішній час позивачка винаймає квартиру, де проживає разом з дитиною. Відповідач не піклується про сина, проявляє байдужість при зустрічі, коли заводить або забирає з дитячого садочку дитину своєї теперішньої дружини. ОСОБА_3 є особливою дитиною, потребує регулярного медичного огляду та лікування, але відповідач не приймає участі у його у розвитку, не проявляє батьківської любові, зловживає спиртними напоями та матеріально не допомагає; не надає згоди на проведення лікування дитини, цим самим ставить під загрозу здоров`я та добробут дитини, нехтує приписами лікарів та не співпрацює з медичними закладами. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 . 
У відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні відповідач заперечив проти позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що твердження позивачки про втрату ним інтересу до дитини не відповідає дійсності, оскільки він систематично надає матеріальну допомогу, сплачує аліменти, неодноразово намагався організувати зустрічі з сином, звертаючись до ОСОБА_1 у письмовій і усній формі, проте у більшості випадків йому було відмовлено. У поведінці позивачки просліджується свідоме небажання сприяти спілкуванню батька з дитиною. У зв`язку із погіршенням його матеріального становища у нього виникла певна заборгованість по аліментам, яка наразі погашена. Відповідач вказав, що добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, любить сина і бажає з ним спілкуватися та брати участь у його вихованні та лікуванні, алкогольними засобами не зловживає, а коли йому стало відомо, що позивачка звернулася до Служби у справах дітей Первомайської міської ради з питання підготовки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, він змушений був звернутися до даного органу щодо встановлення графіку побачень з дитиною. Через поведінку позивачки відповідач фактично позбавлений будь-якої інформації щодо стану здоров`я дитини, вказав, що старається уникати загострення конфліктів з позивачкою, особливо в присутності дитини, щоб не завдавати шкоди його психоемоційному стану, оскільки він ставить інтереси дитини вище власних. Про діагноз сина F80.1 йому стало відомо на початку січня 2025 року, раніше позивачка про діагноз дитини не повідомляла, проти надання згоди на лікування дитини не заперечує.
Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов, вважала доцільним позбавити відповідача батьківських прав по відношенню його сина ОСОБА_4 , оскільки це буде відповідати інтересам дитини, яка потребує лікування.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суд умотивував тим, що позивачка не довела, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно дитини. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач по справі дійсно не приймає участі у вихованні дитини через виниклі неприязні відносини між ним та матір`ю, однак відповідач досі не втратив інтересу до сина та бажає спілкуватися з ним. Проте, суд вказав, що неприязні відносини між батьками не повинні йти на шкоду дитині і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, а також це вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини. Оскільки доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, позивачка не надала, а суд вважав за необхідне у позові відмовити повністю.
В апеляційній скарзі, яка підписана представником ОСОБА_1 - адвокатом Доровим А.О., останній просить його скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував обставини, зазначені у позовній заяві, а також не надав належної оцінки доказам, які свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, тому ухвалив незаконне рішення. Зокрема, в довідці КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» від 08 січня 2025 року вказано, що дитина потребує реабілітації, для чого необхідна згода двох батьків, але батько так і не надав своєї згоди всупереч інтересам дитини. Хоча в судовому засіданні ОСОБА_1 зобов`язувався надати свій нотаріально посвідчений дозвіл на лікування дитини, але незважаючи на це так своєї згоди і не надав. Вихованням та утриманням сина займається виключно мати, забезпечує дитину всім необхідним для нормального фізичного, психологічного та духовного розвитку. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що з 2023 року відповідача не має в житті дитини, батько нехтує здоров`ям дитини, що підтвердили свідки. Представник зауважує, що суд в своєму рішенні визнав, що батько не приймає участі у вихованні дитини, що є підставою для позбавлення батьківських прав відповідно до частини 1 пункту 2 статті 164 СК У країни, але всупереч нормам права ухвалив рішення на користь відповідача всупереч висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 02 липня 2025 року. Висновок суду першої інстанції про те, що позивачка перешкоджає відповідачу у спілкуванні із сином, безпідставний, оскільки відповідачу нічого не заважає спілкуватися з дитиною у садку, крім того відповідач не звертався до суду з питанням визначення порядку спілкування з дитиною, а лише після подання позову про позбавлення батьківських прав звернувся до служби у справах дітей із вказаним питанням.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на законність ухваленого рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки та її представника, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони з 06 червня 2020 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2024 року (справа № 484/2020/24), та є батьками ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 30).
Після припинення сімейних відносин сторонами їхній син залишився проживати з матір`ю, вони проживають в орендованій однокімнатній квартирі в місті Первомайськ Миколаївської області, яка облаштована з урахуванням потреб малолітньої дитини, що підтверджено актом обстеження умов проживання від 29 травня 2025 року, складеним працівником служби у справах дітей Первомайської міської ради та двома працівниками органу опіки та піклування (а.с. 18).
За рішенням суду з 07 травня 2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на сина ОСОБА_4 у розмірі 5000, 00 грн. щомісячно.
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам у ВП № НОМЕР_1 від 07 серпня 2024 року, складеним головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), станом на травень 2025 року заборгованість по аліментам у відповідача по справі відсутня (а.с. 76). 
Відповідно до довідки КНП «Дитячий консультативно-діагностичний центр» ОМР від 06 січня 2025 року ОСОБА_5 встановлений діагноз «затримка мовного розвитку» (а.с. 27).
Із довідки дитячого лікаря-психіатра ОСОБА_6 від 08 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_5 встановлений діагноз F-80.1, дитина потребує реабілітації, на що потрібна згода обох батьків (а.с.25).
ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , посилаючись на те, що відповідач не піклується про сина, проявляє байдужість, не приймає участі у його у розвитку, не проявляє батьківської любові, зловживає спиртними напоями, матеріально не допомагає; не надає згоди на проведення лікування дитини, чим самим ставить під загрозу здоров`я та добробут дитини
В суді першої та апеляційної інстанцій відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що через непорозуміння з позивачкою не може відвідувати сина.
У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. […] 
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей».
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з даним позовом позивачка зазначила, що участь батька у житті їхньої дитини відсутня; відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання сина, не цікавиться його життям, зловживає спиртними напоями; відповідач відмовляється від надання згоди на лікування сина;
відповідач заперечував проти позбавлення батьківських прав, пояснював, що після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу у них з позивачкою погіршилися відносини, син залишився з колишньою дружиною, вона не дає бачитися із сином, тому він змушений уникати конфліктів, але кошти на утримання дитини надавав, сплачує аліменти, зараз заборгованості не має, не заперечує надати згоду на лікування сина; 
відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , суд першої інстанції вважав, що позивачка не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які відповідно до частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області від 02 липня 2025 року № 4462/3.1-25 є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 49-51). 
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, відповідно до вищевказаного висновку у цій справі орган опіки та піклування вважає за доцільне постановити судове рішення, яким позбавити батьківських прав батька дитини - відповідача.
Разом з тим у висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який носить рекомендаційний характер, орган опіки та піклування обмежився лише встановленням фактів щодо умов проживання, створених для дитини позивачкою, відомості щодо участі батька у вихованні сина та його навчанні, спілкуванні з ним, відмови від надання дозволу на лікування дитини викладені лише зі слів матері, жодного посилання на намагання органу опіки та піклування отримати пояснення від ОСОБА_2 щодо його участі у вихованні сина, про виклики його на засідання Виконавчого комітету, з`ясування причин поведінки батька, з яких участь у вихованні дитини не відбувається або відбувається у незначному обсязі. Також у висновку не зазначені заходи, які орган опіки та піклування вживав до батька, данні про проведену роботу щодо врегулювання сімейної ситуації сторін з метою спонукання відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. У справі, яка переглядається, також відсутні відомості про застосування до ОСОБА_2 будь-яких заходів впливу з метою виправлення його відношення до сина ОСОБА_7 . 
За такого висновок органу опіки та піклування не є об`єктивним та достатньо обґрунтованим для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.
Натомість, суд першої інстанції встановив, що між сторонами виникли неприязні особисті відносини, тому відповідач по справі не приймає участі у вихованні дитини.
Так, відповідно до переписки у месенджерах (серпень-жовтень 2024), долученої відповідачем до відзиву на позовну заяву (проти якої позивач не заперечувала) (а.с. 81-84), сторони з`ясовують питання сплати відповідачем аліментів, також останній неодноразово намагався вирішити з позивачкою питання щодо можливості зустрічі з сином, натомість отримує відмови від позивачки. 
Крім того, як встановив суд першої інстанції і підтвердила в суді апеляційної інстанції представник органу опіки та піклування, ОСОБА_2 звернувся із заявою щодо встановлення порядку участі у спілкуванні з сином, але заява на день вирішення справи не розглянута. Як пояснила в суді першої інстанції позивачка, їй відомо, що відповідач звертався до сімейного лікаря з метою дізнатися про стан здоров`я сина сторін.
Тому суд першої інстанції, проаналізувавши наявні у справі докази, встановив, що між сторонами існують неприязні стосунки, а також конфлікт щодо участі батька у вихованні та утриманні сина, який живе з матір`ю. Між тим наведені докази доводять, що відповідач бажає брати участь у житті сина, що підтверджують його відзиви на позовну заяву та апеляційну скаргу, пояснення в суді першої інстанції; долучене ним до справи листування з позивачкою у месенджері, зокрема щодо можливості побачень із сином, сплата ним аліментів на сина і відсутність заборгованості, що свідчить про прояв турботи щодо сина та небайдуже ставлення батька до його життя.
Колегія суддів погоджується з оцінкою, яку суд першої інстанції надав сімейній ситуації сторін, а саме, що у цій справі лише факт відсутності постійного спілкування батька з сином за умови наявного конфлікту з позивачкою, не свідчить про те, що відповідач свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками, а тому не є доведеним необхідність застосування до нього такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що заходів впливу компетентними органами щодо відповідача стосовно невиконання ним батьківських обов`язків не застосувалось.
Отже, з урахуванням якнайкращих інтересів малолітнього сина сторін, бажання відповідача, брати участь у його вихованні та спілкуванні з ним та з огляду на відсутність даних про те, що відповідач притягувалася до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом оскільки розрив сімейних відносин не відповідає інтересам дітей і буде становити у даному випадку надмірне втручання в їх сімейне життя.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення судом спору по суті, зокрема, щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Посилання представника позивачки на те, що суд першої інстанції, зробивши висновок про неприйняття відповідачем участі у вихованні дитини, мав би позбавити його батьківських прав, не заслуговують на увагу, тому що суд першої інстанції також встановив, що відсутність спілкування між сином та відповідачем виникла через неприязні відносини між сторонами, тому вважав не доведеним, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.
Колегія суддів також не приймає аргумент апеляційної скарги про ненадання відповідачем згоди на лікування сина ОСОБА_7 .
Так, згідно наявних у справі медичних документів сину сторін встановлений діагноз F-80.1 - розлад експресивності мови (специфічний розлад розвитку, при якому здатність дитини використовувати експресивну мову є значно нижчою ніж очікується (згідно з її психічним віком), але при цьому розуміння мови є в межах норми), відноситься до розладів психічного розвитку. 
Правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу».
Відповідно до статті 1 цього закону психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.
Згідно із положеннями статей 11-13 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд, амбулаторна психіатрична допомога та госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги особи віком до 14 років (малолітній особі) відбувається на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника. У разі незгоди одного з батьків або за відсутності батьків психіатричний огляд, амбулаторна психіатрична допомога та госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги особи віком до 14 років (малолітньої особи) проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення іншого законного представника зазначеної особи до цього органу і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду.
Як убачається з довідки дитячого лікаря-психіатра ОСОБА_6 від 08 січня 2025 року (а.с. 25), ОСОБА_9 потребує реабілітації.
Тобто у справі відсутні докази необхідності проведення сину сторін ОСОБА_5 психіатричного огляду, надання йому амбулаторної психіатричної допомоги або його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги, тоді як законодавством не встановлена обов`язкова письмова згода обох батьків малолітньої особи на проведення її реабілітації.
Крім того у справі відсутні докази повідомлення ОСОБА_2 про необхідність надання згоди на проведення лікування сина ОСОБА_7 із зазначенням діагнозу, а також вказівкою коли і якому лікарю, в якому медичному закладі таку згоду необхідно надати.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не прибув для надання дозволу на лікування дитини до нотаріуса відхиляються, оскільки наведені норми закону не вимагають надання саме нотаріально посвідченої згоди на лікування дитини.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно сина.
З огляду на недоведення позивачем виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Колегія суддів зазначає, що позивачка не позбавлена права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав у разі, зокрема, якщо він ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття ним повної загальної середньої освіти (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).
Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінки, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотримався вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в силу статті 375 ЦПК України.
Тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
В силу частин 1 та статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на відмову у задоволенні позову та на положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на позивачку, судом апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником - адвокатом Доровим Андрієм Олексійовича, залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 

Ж.М. Яворська

_____________________________________
Повна постанова складена 26 березня 2026 року