КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/22653/25-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3327/2026

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

25 лютого 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Григоренко І.В. в м. Київ 08 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України на його користь компенсацію моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, пов`язаною з тривалим невиконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року у справі № 520/1546/23, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 520/5011/23, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/9748/22 у розмірі 200000 грн.
Позов мотивував тим, що наказом ТУ ДСА в Харківській області «Про припинення виплати доплат» від 25 січня 2021 року № 01-06/07 суб`єктом владних повноважень з посиланням на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 120/5210/20-а було припинено виплату відповідних доплат, починаючи з 01 січня 2021 року, в тому числі і судді Коломацького районного суду Харківської області Яковенку А.О. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 520/3411/11 наказ ТУ ДСА в Харківській області від 25 січня 2021 року № 01-06/07 скасовано. Вказане рішення набрало законної сили 23 грудня 2021 року. Тобто у період з січня 2022 року по вересень 2022 року з боку ТУ ДСА мало місце порушення строків виплати виплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя. Щомісячні виплати складають 18918 грн. та підлягають індексації. 
В зв`язку з необхідністю стягнення відповідних сум ним був поданий відповідний позов. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року у справі № 520/1546/23, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2022 року. Зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2022 року. В решті позову відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 06 грудня 2023 року. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року у справі № 520/1546/23, в рамках виконавчого провадження було стягнуто виконавчий збір та визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, інших виконавчих дій або рішень не вчинялось. Таким чином, рішення залишається невиконаним, починаючи з 06 грудня 2023 року. Подані позивачем до Харківського окружного адміністративного суду заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення, зобов`язання подати звіт про виконання рішення та про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача щодо виконання рішення у строки, встановлені законом, не розглянуті.
Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 520/5011/23 частково задоволено його позов, визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з березня по вересень 2021 року та зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за вказаний період. Рішення набрало законної сили 13 грудня 2024 року. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 520/5011/23, в рамках виконавчого провадження було стягнуто виконавчий збір та визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, інших виконавчих дій або рішень не вчинялось. У зв`язку з тривалим невиконанням рішення ним було подано заяву про зобов`язання подати звіт про виконання рішення та визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача щодо виконання рішення у справі та порушення прав позивача, підтверджених вказаним рішенням. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено. Подана позивачем заява про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення у строки, встановлені законом, не розглянута.
Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21 зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області провести оплату праці судді Коломацького районного суду Харківської області Яковенка А.О. (нарахування та виплату суддівської винагороди) за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в загальній сумі 87869,99 грн. В рамках виконавчого провадження було стягнуто виконавчий збір та визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, інших виконавчих дій або рішень не вчинялось.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року встановлено спосіб виконання рішення від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21 шляхом стягнення з ТУ ДСА в Харківській області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди 60079,28 грн. за період з 01 травня 2020 року по 28 серпня 2020 року.
У зв`язку з тривалим виконанням даного рішення він звернувся до позовом про стягнення з ТУ ДСА в Харківській області компенсації на нараховану, але не виплачену суддівську винагороду у розмірі 34294,19 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/9748/22 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року, зобов`язано ТУ ДСА в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 зазначену компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року.
В рамках виконавчого провадження було стягнуто виконавчий збір та визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, інших виконавчих дій або рішень не вчинялось.
Тобто отримання компенсації за порушення строків виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, за період з січня 2022 року по вересень 2022 року триває по теперішній час.
В зв`язку з тривалим невиконанням рішення він звернувся із заявами про зобов`язання подати звіт про виконання рішення та визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення у справі № 520/9748/22 та порушення прав позивача, підтверджених відповідним рішенням. Подані заяви у строки, встановлені законом, навіть не призначені до розгляду.
Зазначав, що оскільки рішеннями Харківського окружного адміністративного суду у справах № 520/1546/23, № 520/9748/22, № 520/5011/23 встановлено протиправність бездіяльності ТУ ДСА в Харківській області у питанні виплати грошових коштів, дана обставина не підлягає доказуванню в даній справі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, положення Законів України «»Про судоустрій і статус суддів», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», рішення Конституційного Суду України, судову практику ЄСПЛ, правові висновки Верховного Суду щодо поняття «якості закону».
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 про те, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадку, коли держава вступає в адміністративні правовідносини, вона діє через свої органи як суб`єкт владних повноважень. Поведінка органів, через які держава діє у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави.
Зазначав, що Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. 
У практиці ЄСПЛ порушення державою або органом місцевого самоврядування прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що задають моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я.
Наводив зміст ст. 3, 19 Конституції України, ст. 1167 ЦК України, правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 щодо застосування ст. 1173, 1174 ЦК України.
Посилався на рішення Конституційного Суду України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що є складовою права на судовий захист, та забезпечення державою виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Нагадував, що у справах Харківського окружного адміністративного суду № 520/1546/23, № 520/5011/23, № 520/9748/22 має місце триваюче порушення майнових прав позивача відповідно 3, 4 та 5 років, що зумовлює вжиття заходів на їх виконання, чому усіляко перешкоджає держава, дані обставини призводять до знецінення суми стягнення та моральних страждань, заподіяних фізичній особі незаконними діями та бездіяльністю органів державної влади, порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача. 
Вказував, що оскільки рішеннями Харківського окружного адміністративного суду № 520/1546/23, № 520/5011/23, № 520/9748/22 встановлено протиправність бездіяльності ТУ ДСА у Харківській області у питанні виплати грошових коштів, дана обставина не підлягає доказуванню у даній справі.
Повідомляв, що через специфіку проходження військової служби в лавах ЗСУ він тривалий час був позбавлений можливості звернутись за захистом своїх порушених прав, передбачених ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції з прав людини.
Зазначав, що з огляду на характер правовідносин між людиною і державою в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень - відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності її розміру, визначеного позивачем. Відповідно до практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується, і її розмір в аналогічних справах ЄСПЛ встановлювався на рівні 1500 - 3000 євро.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію окремої ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року у справі № 520/9748/22.
25 лютого 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів, мотивоване тим, що після подання апеляційної скарги у справах Харківського окружного адміністративного суду № 520/1546/23 та № 520/9748/22 були постановлені чергові проміжні рішення, які свідчать про те, що не тільки рішення не виконуються, але й правосуддя не чиниться. На підставі вищевикладеного просив долучити до матеріалів справи копію ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі № 520/9748/22, від 09 січня 2026 року у справі № 520/1546/23, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі № 520/31773/25, від 12 січня 2026 року у справі № 520/31717/25. 

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас, надані позивачем докази не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувалися ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Повідомляв, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі документи у справах № 520/1546/23, № 520/5011/23, № 520/9748/22 перебувають на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Звертав увагу, що жодного рішення про визнання протиправними дій Мін`юсту позивачем суду не надано, та не зазначено, в чому саме полягала бездіяльність Мін`юсту.
Зазначав, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення прав цієї особи, наявності шкоди та причинного зв`язку між порушенням і моральної шкодою, і аналогічна правова позиція викладена у низці рішень Верховного Суду, зокрема у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 520/1665/18, від 04 лютого 2019 року у справі № 757/29051/17-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 127/16051/16-а. Крім того, у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц Верховний Суд вказав про необхідність доведення наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Наголошував, що при заявленні позову про відшкодування моральної шкоди потрібно звертати увагу на причетність особи відповідача до заподіяння шкоди, і в даному випадку позивачем у позові не підтверджується завдання моральної шкоди саме Мін`юстом. Також заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди ніяким чином не обґрунтований, позивачем не доведено факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, позивачем не доведено факту незаконності дій чи бездіяльності Мін`юсту.
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 щодо застосування ст. 1173, 1174 ЦК України та підстав покладення цивільної відповідальності саме на державу або орган місцевого самоврядування, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц про те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Зауважував, що в цій справі боржником за всіма рішеннями є ТУ ДСА в Харківській області, а виконавцем судових рішень у частині списання коштів є Державна казначейська служба України. Міністерство юстиції жодним чином не є стороною матеріальних правовідносин, які лежать у підґрунті спору.

Позивач ОСОБА_1 направив відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій просив відзив через його невідповідність вимогам ЦПК України, а саме відсутність доказів надіслання іншим учасникам, залишити без розгляду та задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, апеляційний суд констатує, що до відзиву на апеляційну скаргу Міністерством юстиції України долучено квитанцію № 5356333 про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС, з якої вбачається, що 12 грудня 2025 року о 16:24 відзив на апеляційну скаргу доставлено до електронного кабінету Яковенка А.О., та відхиляє ці доводи як безпідставні.

В судове засідання з`явився представник Міністерства юстиції України, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, клопотань про відкладення судового засідання не направляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що наказом ТУ ДСА України в Харківській області від 25 січня 2021 року № 01-06/07 відповідно до ст. 60 Конституції України, ч. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 120/5210/20-а, відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності наказано припинити з 01 січня 2021 року виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Харківській області з приводу оплати праці судді Коломацького районного суду Харківської області Яковенка А.О. (нарахування та виплати суддівської винагороди) у період 18 квітня 2020 року - 28 серпня 2020 року у порядку ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону України від 13.04.2020р. №553-IX. Зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області провести оплату праці судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 (нарахування та виплату суддівської винагороди) за період 18 квітня 2020 року - 28 серпня 2020 року у порядку статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», провівши платіж на погашення боргу у загальній сумі 87 869,99 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97930093).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 520/1362/21 заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення частково задоволено, змінено спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі №520/1362/21. Встановлено спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року по справі №520/1362/21 шляхом стягнення з ТУ ДСА України в Харківській області на користь ОСОБА_1 60079,28 грн. суддівської винагороди за період з 01 травня 2020 року - 28 серпня 2020 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 520/3411/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до ТУ ДСА України в Харківській області про стягнення суддівської винагороди задоволено, визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Харківській області щодо припинення з 01 січня 2021 року виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у тому числі, ОСОБА_2 , судді Ленінського районного суду м. Харкова, а саме: надбавки за вислугу років 30 % від посадового окладу; скасовано наказ ТУ ДСА України в Харківській області від 25 січня 2021 року № 01-06/07 про припинення з 25 січня 2021 року виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у тому числі, ОСОБА_2 , судді Ленінського районного суду м. Харкова, а саме: надбавки за вислугу років 30 % від посадового окладу; зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області провести нарахування та виплату судді Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 суддівської винагороди з 01 січня 2021 року, а саме: виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у виді надбавки за вислугу років 30 % від посадового окладу, з урахуванням виплачених сум (а. с. 73 - 81, 82 - 89 т. 2).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2023 року у справі № 520/1546/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Харківській області про стягнення суми задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2022 року та зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2022 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 133 - 139, 90 - 97 т. 2).
Судом встановлено, що на виконання рішень у справі № 520/3411/21 відповідачем 14 жовтня 2022 року здійснено перерахунок і виплату суддівської винагороди з доплатою за вислугу років ОСОБА_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення (у порядку ст. 378 КАС України) залишено без задоволення (а. с. 98 - 105 т. 2).

Відповідно до наказу Голови Коломацького районного суду Харківської області від 05 жовтня 2023 року № 05-03/64 «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації», увільнено ОСОБА_1 , суддю Коломацького районного суду Харківської області, від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, з 09 жовтня 2023 року на час проходження військової служби зі збереженням місця роботи і посади, але не довше ніж на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби (а. с. 52 т. 2).

Згідно довідки Заступника начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Міністерства оборони України від 19 жовтня 2023 року № 1/53/59/3560, лейтенант ОСОБА_1 , якого призвали на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України, зарахований до списків особового складу курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут з 10 жовтня 2023 року по теперішній час (а. с. 51 т. 2).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 520/5011/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Харківській області про стягнення суми задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період березень, квітень, серпень та вересень 2021 року; зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період березень, квітень, серпень та вересень 2021 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 59 - 67, 113 - 121 т. 2).
Судом встановлено, що у зв`язку зі скасуванням наказу ТУ ДСА України в Харківській області від 25 січня 2021 року № 01-06/07 рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 520/3411/21, ТУ ДСА України в Харківській області 14 жовтня 2022 року здійснило перерахунок та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 , тобто в даному випадку має місце несвоєчасна виплата позивачу суддівської винагороди.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року, заяву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зміну способу і порядку виконання судового рішення (у порядку ст. 378 КАС України) залишено без задоволення (а. с. 122 - 126, 140 - 148 т. 2).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 , залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року, про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 КАС України залишено без задоволення (а. с. 149 - 155, 156 - 157 т. 2).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/9748/22, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Харківській області про стягнення суми задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року; зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 158 - 166, 167 - 176 т. 2).
Частково задовольняючи позов, суд у справі № 520/9748/22 виходив з того, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21, що залишено без змін постановою апеляційного суду, зобов`язано ТУ ДСА України в Харківській області провести оплату праці судді Коломацького районного суду Харківської області Яковенка А.О. (нарахування та виплату суддівської винагороди) за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у порядку ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», провівши платіж на погашення боргу в загальній сумі 87869,99 грн., тобто в даному випадку має місце несвоєчасна виплата позивачу суддівської винагороди. У даному випадку досліджено питання стосовно нарахування компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати суддівської винагороди за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За положеннями статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.

Частинами першою та другою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі № 813/5138/13-а, від 12 лютого 2018 року у справі № 800/500/16 та від 01 березня 2018 року у справі № 9901/377/18.

Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Аналогічні правові висновки в подальшому підтримувалися Верховним Судом, зокрема в постановах від 14 серпня 2019 року в справі № 750/2867/16-ц (провадження № 61-9459св18), 09 лютого 2021 року в справі № 425/793/19 (провадження № 61-3392св20), від 05 грудня 2023 року в справі № 751/9102/21 (провадження № 61-10973св22), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, протиправна бездіяльність відповідача ТУ ДСА у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати суддівської винагороди з доплатою за вислугу років з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2022 року, за період березень, квітень, серпень та вересень 2021 року, за період з 01 вересня 2020 року по 31 жовтня 2022 року встановлена рішеннями Харківського окружного адміністративного суду у справах № 520/1546/23, № 520/9748/22, № 520/5011/23 і не потребує повторного доказування.

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що предметом даного позову є відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу бездіяльністю відповідача ТУ ДСА у Харківській області з інших підстав, а саме тривалим невиконанням зазначених рішень Харківського окружного адміністративного суду у справах № 520/1546/23, № 520/9748/22, № 520/5011/23, які є похідними від рішень Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 520/3411/21 про скасування наказу ТУ ДСА у Харківській області від 25 січня 2021 року № 01-07/07 та від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21 про зобов`язання провести оплату праці судді за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 87869,99 грн.

Вимог про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з тривалим невиконанням рішень Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 520/3411/21 та від 30 березня 2021 року у справі № 520/1362/21 позивачем в межах даної справи не заявлялось.

При цьому протиправної бездіяльності ТУ ДСА у Харківській області, яка б полягала у допущенні надмірної тривалості невиконання судових рішень у справах № 520/1546/23, № 520/9748/22, № 520/5011/23, що є підставою даного позову, будь-яким судовим рішенням станом на час ухвалення рішення Печерським районним судом м. Києва від 08 вересня 2025 року не встановлювалось.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 у позові повідомлялось, що він звертався до Харківського окружного адміністративного суду із заявами про зобов`язання подати звіт про виконання рішення (ст. 382 КАС України) та про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача щодо виконання рішень (ст. 383 КАС України) у справах № 520/1546/23, та № 520/9748/22, із заявою про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача щодо виконання рішень (ст. 383 КАС України) у справі № 520/5011/23, які станом на день звернення ОСОБА_1 з позовом не були розглянуті судом, що свідчить про передчасність даного позову, який подано до вирішення відповідних процесуальних питань адміністративним судом в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Апеляційний суд враховує, що в березні 2025 року ОСОБА_1 звертався до Харківського окружного адміністративного суду в порядку ст. 382 КАС України із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 520/5011/23, у якій просив суд зобов`язати суб`єкта владних повноважень - ТУ ДСА у Харківській області подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду ухвалою від 08 квітня 2025 року, яка набрала законної сили, в порядку ст. 382 КАС України, Харківський окружний адміністративний суд виходив із того, що інших відомостей, окрім пред`явлення виконавчого листа до виконання та відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 520/5011/23, зокрема, щодо вжиття державним виконавцем заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» для примусового виконання виконавчого листа в даній справі, матеріали справи не містять, при цьому, у заяві про встановлення судового контролю позивач не зазначив жодних доводів та не надав відповідних доказів того, що загальний порядок виконання рішення суду не дав очікуваного результату або що відповідач створює перешкоди для його виконання.
Так, позивач у заяві про встановлення судового контролю не зазначив дій відповідача, що свідчили б про умисне невиконання рішення суду, не навів належних та достатніх обґрунтувань щодо того, що рішення суду не буде фактично та в повному обсязі виконане в ході виконавчого провадження, тобто не навів обґрунтованих доводів щодо необхідності встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року по справі № 520/5011/23, і судом таких обставин також не встановлено.
Крім того, суд встановив, що відповідачем вживаються заходи, направлені на повне виконання рішення суду у справі № 520/5011/23.

Посилаючись на те, що в рамках виконавчих проваджень по справам № 520/1546/23, № 520/9748/22, № 520/5011/23 постановами старшого державного виконавця було стягнуто виконавчий збір та визначено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, а інших виконавчих дій рішень не вчинялось, позивач разом із тим не підтвердив належними та допустимими доказами факт ухилення ТУ ДСА у Харківській області від виконання остаточних рішень у даних справах та завдання йому шкоди, оскільки саме по собі відкриття виконавчих проваджень та вчинення виконавцем певних виконавчих дій цих обставин не підтверджує.
Крім того, ОСОБА_1 не оскаржувалось рішень, дій чи бездіяльності територіального органу державної виконавчої служби, на примусовому виконанні якого перебувають зазначені виконавчі провадження, і такий орган не залучався до участі в даній справі як відповідач, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що держава-боржник у виконавчих провадженнях повністю ігнорує свій конституційний обов`язок виконання відповідних судових рішень, які набрали законної сили.

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо надмірної тривалості невиконання судових рішень.

Так, з відкритих даних Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувають виконавчі провадження:
№ 74191606 з примусового виконання рішення у справі № 520/1546/23, яке набрало законної сили 06 грудня 2023 року, виконавче провадження відкрите 19 лютого 2024 року, 
№ 76892640 з примусового виконання рішення у справі № 520/5011/23, яке набрало законної сили 13 грудня 2024 року, відкрите 22 січня 2025 року, 
№ 77987533 з примусового виконання рішення у справі № 520/9748/22, яке набрало законної сили 14 квітня 2025 року, відкрите 05 травня 2025 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом 14 травня 2025 року, доводи апеляційної скарги щодо надмірної тривалості невиконання судових рішень, а також триваючого порушення прав позивача відповідно 3, 4 та 5 років, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Посилання ОСОБА_1 на рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» відхиляється апеляційним судом як нерелевантне, з огляду на те, що у зазначеному рішенні ЄСПЛ встановлено, що затримка у виконанні рішення становила близько семи років і десяти місяців, тобто обставини, встановлені ЄСПЛ у зазначеній справі, є відмінними, а також встановлено бездіяльність державних виконавців у ході виконавчого провадження. 

Посилаючись на те, що відповідно до практики ЄСПЛ презюмується право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, позивачем ані у позові, ані в апеляційній скарзі жодним чином не обґрунтовано, в чому конкретно полягає заподіяна йому відповідачами моральна шкода, види якої передбачені ч. 2 ст. 23 ЦК України.

При цьому посилання ОСОБА_1 на те, що у практиці ЄСПЛ порушення державою або органом місцевого самоврядування прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що задають моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, відхиляються апеляційним судом, оскільки є відсилкою до обставин, встановлених у інших справах за участі інших осіб, та не є належним обґрунтуванням моральної шкоди, заподіяної саме позивачу у даній справі.

Також апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що позивачем будь-яким чином не обґрунтовано заявлений ним до стягнення розмір моральної шкоди.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції, зважаючи на недоведеність протиправності дій чи бездіяльності органів державної влади і завдання позивачу моральної шкоди, дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення необґрунтованого позову.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, які він зазначав у позовній заяві, з посиланням на ст. 3, 19, 56, 129-1 Конституції України, ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, положення Законів України «»Про судоустрій і статус суддів», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», правові висновки Верховного Суду, рішення Конституційного Суду України та судову практику ЄСПЛ, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що ініціювання даної справи № 757/22653/25-ц передує поданню скарги до ЄСПЛ, як це було у справі «Яковенко та інші проти України», заява № 1319/23, рішення від 23 квітня 2024 року, апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ у зазначеній справі констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим, що не є подібним до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, що під час розгляду справи неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, а саме визначення розміру аліментів, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача, що мотивувальна та резолютивна частини рішення є суперечливими між собою, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.