Справа № 161/25335/25 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/521/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 18 липня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року між ними розірвано. У шлюбі народилася дитина – син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначала, що на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2025 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. З часу видачі судового наказу істотно змінилися умови для стягнення аліментів, а саме, в липні 2025 року відповідач, з метою уникнення від сплати аліментів в достатньому для належного життя сина розмірі, припинив реєстрацію за собою статусу фізичної особи-підприємця (далі – ФОП) та оформив трудові відносини з чинною дружиною ФОП ОСОБА_5 , у зв`язку з чим 1/4 частка його доходу є недостатньою для утримання дитини.
Позивач також вказувала, що для забезпечення належного утримання сина, який хворіє, потребує постійних витрат на обстеження та відповідне лікування, а також забезпечення належного рівня його освіти потрібні значні кошти. В середньому за місяць вона витрачає 13 377 грн. Крім того, на даний час планується вступ сина до айті школи, вартість навчання в якій становить 35 600 грн на рік.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2025 року на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивач надала належні і допустимі докази щодо витрат на дитину, розмір яких в середньому становить 13 377 грн на місяць, тобто по 6 688 грн на кожного з батьків. При цьому визначений судовим наказом від 05 травня 2025 року розмір аліментів є абсолютно недостатнім і не забезпечує навіть мінімальних потреб дитини. Тому з урахуванням прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років (3 196 грн) та принципу рівної участі обох батьків у фінансуванні потреб сина, доцільним є становлення аліментів у твердій грошовій сумі, яка б відповідала реальним потребам дитини та гарантувала їх належне забезпечення. Крім того, суд не врахував тієї обставини, що відповідач після видачі судового наказу припинив за собою статус ФОП задля зменшення розміру сплачуваних аліментів. Не звернув уваги суд і на те, що неповнолітній син сторін по справі хворіє та перебуває на обліку в багатьох спеціалістів внаслідок ряду захворювань, у зв`язку з чим потребує додаткових регулярних витрат на обстеження та лікування. Також син планує розпочати навчання в ай ті школі, вартість навчання в якій становить 35 600 грн на рік. Зважаючи на наведене, вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові у цій справі. Позивач ОСОБА_1 на підтвердження обставин щодо зміни (покращення) його матеріального стану належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які б свідчили про погіршення її матеріального стану, що згідно з положеннями ст. 192 СК України не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. Вказував, що є інвалідом ІІІ групи та отримує пенсію по інвалідності у розмірі близько 4 000 грн. Також він офіційно працевлаштований та станом на час розгляду справи розмір його заробітної плати становив 8 000 грн. Його щомісячні доходи є значно менші, ніж доходи позивача і заявлений нею розмір аліментів в 10 000 грн є неспівмірним і з його доходами. Проте, він вчасно сплачує аліменти на утримання сина та фінансово його підтримує, а саме: придбаває побутові речі, оплачує шкільні обіди, поповнює рахунок мобільного телефону тощо, і цих обставин позивач не заперечувала. Крім того, на його утриманні також є донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як народилася у новому шлюбі, що свідчить про зміну його сімейного стану.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 21 квітня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 18 липня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року між ними розірвано.
У шлюбі народилася дитина – син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-н/161/887/25 від 05 травня 2025 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи, отримує пенсію по інвалідності у розмірі близько 3 323 грн, а також він офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату у розмірі 8 647 грн, що після вирахувань становить близько 6 600 грн. 04 січня 2025 року відповідач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_8 . У шлюбі народилася дитина – дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка знаходиться на утриманні відповідача.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що згідно з даними декларації позивача ОСОБА_1 за 2024 рік, вона отримала 302 099 грн доходу, що становить близько 25 000 грн на місяць, та перевищує його доходи. Зазначену обставину позивач не заперечила та жодними доказами не спростувала.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу для зміни способу стягнення аліментів з частки від заробітку (доходу) платника аліментів на тверду грошову суму покликалася на те, що після видачі судового наказу про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан покращився. При цьому визначений судовим наказом розмір аліментів на дитину на даний час є недостатнім, оскільки витрати на сина значно зросли. Крім того, в липні 2025 року відповідач, з метою уникнення від сплати аліментів в достатньому для належного життя сина розмірі, припинив реєстрацію за собою статусу ФОП та оформив трудові відносини з чинною дружиною ФОП ОСОБА_5 , у зв`язку з чим 1/4 частка його доходу є недостатньою для утримання дитини.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). 
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182–184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи в позові ОСОБА_1 , виходив з того, що позивач на підтвердження обставини зміни (покращення) матеріального стану відповідача ОСОБА_2 належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які б свідчили про погіршення її матеріального стану, що у розглядуваному випадку згідно з положеннями ст. 192 СК України не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. Наявні у справі докази не підтверджують покращення матеріального стану відповідача, а навпаки свідчать про задовільний матеріальний стан позивача, доходи якої перевищують доходи відповідача. При цьому в матеріалах справи містяться докази щодо зміни сімейного стану відповідача у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_3 у новому шлюбі дочки ОСОБА_9 , яка перебуває на його утриманні. Разом з тим позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що припинення відповідачем у липні 2025 року реєстрації статусу ФОП та оформлення трудових відносин з чинною дружиною ФОП ОСОБА_5 , було здійснено з метою уникнення від сплати аліментів в достатньому для належного життя сина ОСОБА_7 розмірі, як і не доведено необхідність визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. 
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що хвороба спільної дитини сторін та перебування її на обліку у багатьох спеціалістів внаслідок ряду захворювань, у зв`язку з чим вона потребує додаткових витрат на обстеження та лікування, а також навчання дитини в айті школі, на що посилалася позивач як на одну з підстав для зміни способу стягнення аліментів, за умови доведеності особливих обставин, може бути підставою для стягнення додаткових витрат. Такі витрати не є звичайними витратами, що охоплюються поняттям аліментів, а зумовлені особливими обставинами.
Зважаючи на те, що позивач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та не надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували покращення матеріального стану відповідача після ухвалення судового рішення на підставі якого з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, тому суд дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у цій справі.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: