Справа № 638/26232/25
Провадження № 1-кп/638/1225/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року           м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова в складі: 
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора –  ОСОБА_3 ,
захисника – адвоката  ОСОБА_4 ,
обвинуваченої – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду міста Харкова обвинувальний акт у кримінальному проваджені за № 12025226050000188 від 02.12.2025 відносно:
ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Лозова Ізюмського району Харківської області, заміжня, з вищою освітою, не є особою з інвалідністю, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, заресстрована та фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима: 04.06.2024 Шевченківським (Дзержинським) районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 років, без конфіскації майна, РНОКП НОМЕР_1 , м.т. НОМЕР_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України,-
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 була засуджена вироком Шевченківського (Дзержинського) районного суду міста Харкова від 04.06.2024 за ч. 2 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 років, без конфіскації майна. Вирок набрав законної сили 05.07.2024.
Ізюмським районним відділом № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області (далі «Ізюмський РВ №2») 29.07.2024 отриманий та прийнятий до виконання вирок Шевченківського (Дзержинського) районного суду м. Харкова від 04.06.2024.
Того ж дня ОСОБА_5 поставлена на облік і викликана до уповноваженого органу пробації з метою роз?яснення умов відбуття призначеного покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 років.
Ізюмським РВ № 2: 06.08.2024, 20.11.2024, 19.02.2025, 21.05.2025 та 20.08.2025 з засудженою ОСОБА_5 проведено співбесіду та індивідуально-профілактичні бесіди під час яких останній роз?яснено порядок та умови відбування покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов?язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій, заборону без погодження з уповноваженими органом з питань пробації виїжджати за межі України, заходи заохочення та стягнення, які можуть бути до неї застосовані, відповідальність за ухилення від відбування покарання, про що у засудженої відібрано підписку, у якій вона власноручно зазначила своїм підписом про ознайомлення з вимогами щодо осіб, засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади. Згідно з ч. 2 ст. 35 КВК України, ухиленням від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю є невиконання засудженим обов?язків, передбачених ст. 34 КВК України, в тому числі обов?язку, передбаченому у ч. 2 ст. 34 КВК України: «Засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України».
Проте, ОСОБА_5 , будучи засудженою, достовірно знаючи про умови відбування призначеного їй покарання та заборону без погодження з уповноваженими органом з питань пробації виїжджати за межі України, 22 листопада 2024 року о 14 год. 51 хв. та 28 вересня 2025 року о 22 год. 32 хв. в порушення вимог ст. 34, 35 КВК України, перебуваючи на пункті пропуску «Орлівка» в Одеській області, без погодження з Ізюмським РВ № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Харківській області, перетнула державний кордон та виїхала за межі України, тобто порушила порядок та умови відбування призначеного вироком суду покарання у виді необхідності погодження уповноваженого органу з питань пробації виїзду за межі України та умисно ухилилася від відбування покарання призначеного вироком суду.
У судовому засіданні ОСОБА_5 вину у вчинені кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України визнала в повному обсязі, все викладене в обвинувальному акті підтвердила, не оспорювала встановлені досудовим розслідуванням обставини і про обставини вчинення інкримінованому їй проступку. 
Також зазначила, що у вчиненому щиро розкаюється, указувала, що виїзд за межі України був пов`язаний із необхідністю отримання консультацій лікаря щодо її захворювання.
Даючи оцінку показанням ОСОБА_5 суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і досить повно відображають обстановку і обставини скоєного обвинуваченою кримінального правопорушення (проступку), підстав для самообмови судом не встановлено.
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала обвинувачення за ч. 1 ст. 389 КК України, вважала, що з урахуванням особи обвинуваченої, яка вину визнала в повному обсязі, щиро розкаялась, на обліках у лікарів нарколога або психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, достатнім для виправлення обвинуваченої буде покарання у вигляді пробаційного нагляду на строк один рік.
Захисник обвинуваченої просила врахувати обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої та застосувати до ОСОБА_5 покарання у вигляді пробаційного нагляду на строк один рік.
Враховуючи, що ОСОБА_5 у судовому засіданні визнала свою вину у повному обсязі, не оспорювала обставини вчинення нею кримінального правопорушення, суд, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).
З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження і дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 389 КК України, а саме як ухилення від покарання, не пов?язаного з позбавленням волі.
Обираючи міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого. 
При призначені покарання   ОСОБА_5 суд виходить з наступного.
Так, ОСОБА_5 вчинила кримінальний проступок, заміжня, з вищою освітою, зареєстрована та фактично проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , не є особою з інвалідністю, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, раніше судима, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують покарання по справі є щире каяття обвинуваченої, яка визнала свою вину та розкаїлася у вчиненому, негативно оцінював вчинені нею проступок, продемонструвала готовність понести заслужене покарання, дала правдиві показання. 
Обставини, що обтяжують покарання - відсутні.
Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
За таких обставин, для досягнення мети покарання визначеної ст. 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 389 КК України у вигляді пробаційного нагляду строком на один рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, оскільки саме така міра покарання буде необхідною та достатньою для її виправлення, а також попередження вчиненню нових злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами.
Оскільки ОСОБА_5 вчинила проступок після постановлення вироку Шевченківського (Дзержинського) районного суду міста Харкова від 04.06.2024 року, але до повного відбуття покарання за цим вироком, покарання обвинуваченій слід призначати із застосуванням ст. 71 КК України.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 за сукупністю вироків, суд керується ч. 1 ст. 71 КК України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, то суд на підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Відповідно до роз`яснень абзацу п`ятого пункту 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період невідбутого покарання за попереднім вироком, та призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК України і призначити за сукупністю вироків остаточне покарання. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Шевченківським (Дзержинським) районним судом м. Харкова від 04.06.2024 ОСОБА_5 засуджена за ч. 2 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 12 років, без конфіскації майна. Вирок набрав законної сили 05.07.2024.
Станом на дату ухвалення вироку невідбута частина покарання за попереднім вироком становить 10 років 2 місяці 18 днів.
Запобіжний захід, обвинуваченій ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.
Підстави для застосування спеціальної конфіскації, передбаченої ст. 96-1, 96-2 КК України – відсутні.
Цивільний позов по справі не заявлений. 
Процесуальні витрати та речові докази по даному кримінальному провадженню відсутні.
Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд –
У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України та призначити їй покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського (Дзержинського) районного суду міста Харкова від 04.06.2024 у виді позбавлення права обіймати посади, пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 10 років 2 місяці 18 днів без конфіскації майна та ОСОБА_5 визначити остаточне покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду та позбавлення права обіймати посади, пов?язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 10 років 2 місяці 18 днів без конфіскації майна.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 10 років 2 місяці 18 днів без конфіскації майна виконувати самостійно.
На підставі ч. 2 ст. 59-1 КК України покласти на засуджену ОСОБА_5 обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Засудженій та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1