ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/429/25	Головуючий у 1-й інстанції Олещук Б.Т. 	
Провадження № 22-ц/817/267/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю представників сторін  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 9 грудня 2025 року, ухвалене суддею Олещуком Б.Т. цивільній справі №598/429/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила: 
-визнати незаконним та скасувати наказ від 4 лютого 20256 року №14/к-тр філії ДУ “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях, яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 з 05 лютого 2025 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України;
-поновити ОСОБА_1 на посаді старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії ДУ “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях ;
-стягнути з ДУ “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка з 2018 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем та працювала на посаді старшої сестри медичної. Наказом від 4 лютого 2025 року її звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Звільнення вважає незаконним, так як скорочення посади, на якій працювала позивачка, не відбулося, відповідно підстав для звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України не було.
Крім цього, звільнення відбулося з порушенням ст. 49-2 КЗпП України, так як позивачці не були запропоновані всі інші вакантні посади. Їй було запропоновано лише одну невідому вакантну посаду в Львівській БЛ №19 ЦОЗ ДКВ України у Львівській області. 
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 9 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ №14/к-тр від 04 лютого 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях з 06 лютого 2025 року.
Стягнуто з Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 лютого 2025 року по 09 грудня 2025 року включно, в розмірі 248873,79 грн.
Допущено негайне виконання рішення про присудження працівникові ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць. 
Стягнуто з Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн (двадцять тисяч гривень).
В апеляційній скарзі Державна установа “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Помилковим є висновок суду про те, що посада старшої сестри медичної, на якій працювала ОСОБА_1 , не була скорочена. Після проведеної реорганізації у зв”язку з оптимізацією та відповідним скороченням залишилось тільки дві посади старшої сестри медичної, до реорганізації таких посад було три, одна з яких була скорочена. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для звільнення позивачки за п.1 ст. 40 КЗпП України, формально зіставивши назву посад у різних штатних розписах, не встановивши факту скорочення одиниці у відповідному структурному підрозділі.
Крім того, судом не взято уваги, що під скорочення потрапила саме ОСОБА_1 , яка при однаковій кваліфікації та продуктивності праці з іншими працівниками, що займали аналогічні посади, додатково уже знаходилася на пенсійному забезпеченні з 2022 року з отриманням певних виплат від держави та категорично відмовилась від переведення на запропоновані аналогічні посади у Львівський БТЛ №19. Було проведено збори трудового колективу і за результатами обговорення зборами одноголосно прийнято рішення про те, що скороченню підлягають працівники лікарні, які перебувають на пенсії.
Таким чином, суд не надав оцінки відсутності у позивачки переважного права на залишення на роботі.
Також при вирішенні вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд допустив подвійне стягнення компенсації за один і той самий період, оскільки суд не врахував, що при звільненні позивачці була виплачена вихідні допомога у розмірі середньомісячного заробітку 31097 грн, з вирахуванням податків позивачка отримала 23 945 грн, про виплату вихідної допомоги вказано у наказі про звільнення, на що суд не звернув уваги та зобов”язав відповідача повторно виплатити середній заробіток за один місяць у сумі 25 001 грн, не зарахувавши вже здійснену виплату вихідної допомоги. 
Також суд допустив безпідставне та невмотивоване стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн. Справа є типовим трудовим спором та не було потреби дослідження складних правових питань чи значного обсягу процесуальних дій. Надання правничої допомоги обмежилося підготовкою типової позовної заяви, складеної з використанням загальновживаних правових позицій у трудових спорах. Адвокатом не здійснювалося направлення адвокатських запитів, не готувалися процесуальні документи підвищеної складності, не ініціювалося витребування доказів. Надання правничої допомоги не вимагало значних витрат часу або зусиль з боку адвоката, а тому стягнення 20 000 грн є необгрунтованим. 
Також відповідач просить апеляційний суд врахувати, що позивачка не мала наміру продовжувати трудові відносини, так як на другий день після її поновлення на роботі написала заяву про звільнення. Отже, позов фактично використовувався з метою отримати грошові виплати, а не захистити та відновити порушене право на працю.
У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Гураль Р.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що суд першої інстанції правильно визнав незаконним звільнення позивачки за п.1 ст. 40 КЗпП України. З трьох відділень реорганізоване було лише одне — відділення для засуджених із захворюваннями нетуберкульозної етіології, а в двох інших відбулась оптимізація ліжкового фонду. І саме в реорганізованому відділенні була скорочена посада старшої сестри медичної. Оскільки позивачка працювала у відділенні, де відбулась лише оптимізація ліжкового фонду і посада старшої сестри медичної скорочена не була, тому суд першої інстанції, не заперечуючи факту скорочення однієї посади старшої сестри медичної, правильно звернув увагу на відсутність доказів того, що скороченою була саме та посада, на якій працювала позивачка.
Відповідач безпідставно посилається на те, що судом не надано оцінки відсутності у позивачки переважного права на залишення на роботі. Суд вжив всіх дозволених чинним законодавством заходів для повного і об”єктивного розгляду справи. Окрім наявності у позивачки пенсійного забезпечення, відповідач взагалі не доводив належними та допустимими доказами ні продуктивності, ні кваліфікації всіх працівників, які займали посади старшої сестри медичної та не довів їх переважного права на залишення на роботі.
Крім того, відповідач не довів виконання свого обов”язку запропонувати позивачці усі наявні вакантні посади, які відповідали її професійній кваліфікації.
Щодо зазначеного в апеляційній скарзі твердження про подвійне стягнення компенсаційних виплат за один і той самий період, вважає, що відповідач безпідставно ототожнює компенсаційні виплати при звільненні із середнім заробітком за час вимушеного прогулу, які по різному визначаються та регламентуються різними нормами права.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу вважає законним і обгрунтованим.
Щодо звільнення позивачки на наступний день після її поновлення на роботі згідно оскаржуваного судового рішення, то зазначає, що такі дії позивачки є її особистою справою. Оскільки в результаті судового розгляду між сторонами виникла атмосфера психологічного напруження, ОСОБА_1 не бажала продовжувати працю у такій обстановці. 
Заслухавши пояснення представника Державної установи “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” - адвоката Стрижаковського О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 - адвоката Гураля Р.В., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що частина доводів апеляційної скарги є обгрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивачки здійснене з порушенням вимог трудового законодавства. Зокрема, відповідачем не доведено факту реального скорочення займаної позивачкою посади, не підтверджено належного виконання обов”язку запропонувати всі наявні вакантні посади, які відповідали її професійній кваліфікації, а також не надано доказів того, що при звільненні враховано переважне право позивачки на залишення на роботі, визначене ст. 42 КЗпП України.
Стягуючи з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, суд врахував, що саме про такий розмір позивачка вказувала при поданні позовної заяви, а на підтвердження фактично понесених таких витрат подала належні та достатні докази. Зазначений розмір судових витрат відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру з урахуванням складності справи та тривалості її розгляду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про незаконність звільнення ОСОБА_1 та наявність підстав для її поновлення на роботі, однак не погоджується з мотивами прийнятого судового рішення, оскільки суд неповно з”ясував обставини справи, зокрема, в частині перевірки переважного права позивачки на залишення на роботі, прийшов до помилкового висновку про недоведеність скорочення штату, що відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
З судовим рішенням в частині стягнення втраченого заробітку у зв”язку з вимушеним прогулом та в частині розподілу судових витрат колегія суддів погоджується.
Обставини справи.
З 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 прийнята на посаду старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Тернопільській області, згідно наказу від 07.08.2018 №169/к-тр. 
Наказом МЮ України від 28.09.2018 року №3774/к назву «Філія Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Тернопільській області» змінено на «Філія Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Тернопільській області. 
01.04.2021 ОСОБА_1 переведено на посаду старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях, згідно наказу №1/к-тр від 01.04.2021 року. 
З 02.03.2022 ОСОБА_1 перебуває на обліку як одержувач пенсії, що підтверджується повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.10.2025 року.
Як вбачається з Положення про Державну установу “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України”, затвердженого наказом МЮ України №747/5 від 14.03.2025 року, у структурі ЦОЗ ДКВС України діють відокремлені структурні підрозділи — філії, до складу яких входять медичні частини, міські медичні частини, лікарняні заклади, фельдшерські пункти, централізована клініко-діагностична лабораторія та сектори. Філії не є юридичними особами та здійснюють частину делегованих функцій ЦОЗ ДКВС України відповідно до мети (цілей), завдань та функцій. Структура, кошторис і штатний розпис філії затверджується директором ЦОЗ ДКВС України.
Наказом ДУ “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” від 14.11.2024 року затверджено структуру філій ЦОЗ ДКВС України у новій редакції, відповідно до якої до складу Філії ДУ “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях входить структурний підрозділ Збаразька спеціалізована туберкульозна лікарня №63.
Наказом ДУ “Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України” від 21.11.2024 року “Про оптимізацію ліжкового фонду Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63” наказано провести оптимізацію ліжкового фонду Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 на 130 ліжко-місць, а саме: у відділенні для хворих на чутливий туберкульоз з бактеріовиділенням на 50 ліжко -місць скоротити 20 ліжко-місць; у відділенні для хворих на хіміорезистентний туберкульоз з бактеріовиділенням на 50 ліжко-місць скоротити 20 ліжко- місць; реорганізувати відділення для засуджених із захворюваннями не туберкульозної етіології на 30 ліжко-місць у амбулаторно-поліклінічне відділення, без змін умов праці працівників; встановити потужність Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 у 60 ліжко-місць.
На виконання зазначеного наказу  04 грудня 2024 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади сестри медичної старшої та повідомлено її про наявність вакантної посади у Львівській БЛ №19 ЦОЗ ДКВС України у Львівській області.
ОСОБА_1 отримала попередження та вказала, що не згідна із запропонованою посадою, про що свідчить її підпис із зазначенням, що попередження отримано 04.12.2024 року. 
Як вбачається із штатного розпису філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях, який затверджений та діяв з 22 січня 2024 року, у структурному підрозділі Збаразька спеціалізована туберкульозна лікарня №63 було три штатних посади сестра медична старша.
Згідно штатного розпису, який затверджений на виконання Наказу ДУ “Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України” від 21.11.2024 року “Про оптимізацію ліжкового фонду Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63” та введений в дію з 04.02.2025 року, у Збаразькій спеціалізованій туберкульозній лікарні №63 передбачено дві штатних посади сестра медична старша.
Згідно наказу філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях №14/к-тр від 04.02.2025 року, ОСОБА_1 . З 05 лютого 2025 року звільнена з посади старшої сестри медичної Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях за пунктом 1 статті 40 Кодексів Законів про працю України. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Як роз”яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови №9 від 06.11.1992 року “Про практику розгляду судами трудових спорів”, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 
Згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв”язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, зазначеним у пунктах 1-9 ч.2 ст. 42 КЗпП.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. 
Щодо питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Під змінами в організації виробництва і праці розуміються, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, а також скорочення чисельності та штату працівників.
Одним з окремих випадків зміни в організації виробництва і праці пункт 1 ст. 40 КЗпП України визнає скорочення штату або чисельності працівників хоча б на одну штатну одиницю. Змінами в організації виробництва вважається раціоналізація робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо. Відповідними змінами, наприклад, є скорочення однієї посади та доручення виконання цієї роботи іншим працівникам у порядку суміщення посад. 
Зміни в організації виробництва та праці в філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях, зокрема у структурному підрозділі Збаразька спеціалізована туберкульозна лікарня №63, дійсно відбулись.
Так, у зв”язку із отпимізацією ліжкового фонду Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 відповідно до наказу ДУ “Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України” від 21.11.2024 року “Про оптимізацію ліжкового фонду Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63” відбулись зміни штатного розпису та було скорочено ряд посад, в тому числі скорочена одна посада (з трьох) сестри медичної старшої.
При цьому правового значення не має та обставина, у якому саме відділенні Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 була скорочена посада сестри медичної старшої, оскільки місцем роботи ОСОБА_1 є структурний підрозділ філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях - Збаразька спеціалізована туберкульозна лікарня №63, і саме в межах цього структурного підрозділу філії відбулось скорочення посад у зв”язку з оптимізацією. 
А тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено факту реального скорочення займаної позивачкою посади, не відповідає обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими.
Щодо перевірки відповідно до ст. 42 КЗпП України переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі колегія суддів зазначає наступне. 
Суд першої інстанції, узагальнено вказавши про те, що відповідачем не надано доказів того, що при звільненні враховано переважне право позивачки на залишення на роботі, визначене ст. 42 КЗпП України, фактично не з”ясував обставин щодо переважного права на залишення на роботі.
Переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій і посад.
Апеляційним судом встановлено, що наявні до оптимізації Збаразької спеціалізованої туберкульозної лікарні №63 три штатні посади сестри медичної старшої займали окрім ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Отже, до кола осіб, між якими слід перевіряти переважне право на залишення на роботі, входять ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
При звільненні позивачки переважне право на залишення на роботі роботодавцем належним чином не перевірялось.
Висловлена загальними зборами працівників структурного підрозділу філії пропозиція звільнити в першу чергу тих працівників, які мають право на пенсійне забезпечення, не може вважатися належним виконанням роботодавцем вимог ст. 42 КЗпП України.
Згідно висловленої Верховним Судом правової позиції (постанова від 19 серпня 2020 року, справа № 334/4326/17), визначальним критерієм для визначення переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв”язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
З наданих апеляційному суду особових справ зазначених працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають вищий рівень кваліфікації порівняно з ОСОБА_3 .
Так, ОСОБА_1 у липні 2011 року присвоєно вищу категорію по спеціальності “сестра медична”, у 2016 році така категорія підтверджена. 
ОСОБА_2 вища категорія присвоєна 25.07.2021 року.
ОСОБА_3 вища категорія не присвоювалась.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має вищу кваліфікацію порівняно з ОСОБА_3 , яка залишена на роботі на посаді сестри медичної старшої, тому відповідач був зобов”язаний надати переважне право на залишення на роботі ОСОБА_1 . 
При цьому колегія суддів зазначає, що продуктивність праці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є однаковою, про що зазначив представник відповідача і не заперечив представник позивача.
Оскільки апеляційним судом встановлена різниця у кваліфікації праці між трьома працівниками, які займали посаду сестри медичної старшої, тому обставини, визначені у частині другій статті 42 КЗпП України, з”ясуванню не підлягають. 
За вказаних обставин позивачка ОСОБА_1 підлягає поновленню з підстав наявності у неї переважного права на залишення на роботі, так як її кваліфікація є вищою порівняно з ОСОБА_3 , яка залишена відповідачем на посаді сестри медичної старшої.
Щодо виконання роботодавцем обов”язку запропонувати вакантні посади, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що роботодавець не виконав належним чином обов”язок, визначений ч.2 ст. 49-2 КЗпП України. 
Так, позивачці була запропонована вакантна посада лише у філії ЦОЗ ДКВС у Львівській області. Однак, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у період з 05.12.20214 по 05.02.2025 року були вакантними ряд посад сестри медичної та молодшої сестри медичної в інших філіях ЦОЗ ДКВС (зокрема, у структурному підрозділі Івано-Франківська медична частина №12 філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях та ін.), які не були запропоновані позивачці.
Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд допустив подвійне стягнення компенсації за один і той самий період, оскільки не врахував, що при звільненні позивачці була виплачена вихідна допомога, яку суд не зарахував при вирішенні даної справи, колегія суддів оцінює критично, так як чинним трудовим законодавством не передбачено зарахування виплаченої відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги в рахунок оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі поновлення працівника на роботі. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка не мала наміру продовжувати трудові відносини, а позов фактично використала з метою отримати грошові виплати, а не захистити та відновити порушене право на працю, колегія суддів зазначає, що отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є гарантованим трудовим законодавством правом незаконно звільненого працівника. Продовжувати чи не продовжувати трудові відносини після судового рішення про задоволення позову незаконно звільненого працівника є правом останнього, а не обов”язком. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив безпідставне та невмотивоване стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн, колегія суддів також оцінює критично, так як стягуючи зазначений розмір витрат на правничу допомогу, суд не допустив порушення положень ст.ст. 134, 137 ЦПК України та навів обгрунтування вказаної суми. Колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення в частині визначення суми витрат на правничу допомогу.
З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи “Центр охорони здоров”я Державної кримінально-виконавчої служби України” — задовольнити частково.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 9 грудня 2025 року — змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.
Судді          Гірський Б.О.
Храпак Н.М.