Справа №213/3571/23 провадження № 2/403/36/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 березня 2026 року с-ще Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі: 
головуючого судді Атаманової С.Ю.,
при секретарі судового засідання Могиленко К.А., 
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Бордунової І.О.,
представника відповідача - адвоката Гутника В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Устинівка в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватні нотаріуси Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутень Олександр Якович та ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту, посвідченого 22 лютого 2013 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Трутнем О.Я., за яким її батько - гр-н ОСОБА_4 заповідав все належне йому майно та майнові права відповідачу Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа» (далі по тексту - СТОВ «Седнівська агрогрупа»). Позов обгрунтовується тим, що за життя ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку загальною площею 13,09 га, кадастровий номер 3525887800:02:000:0108, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовану на території Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-КР 022088. 22 лютого 2013 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь СТОВ «Седнівська агрогрупа». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, вважає наявними наступні підстави для визнання оспорюваного нею заповіту недійсним (удаваним): постійне перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння та як наслідок нерозуміння правових наслідків, не свідоме вчинення правочинів та вади волі заповідача (орендодавця); надання СТОВ «Седнівська агрогрупа» коштів у борг ОСОБА_4 , який завідомо не міг забезпечити їх повернення у грошовому вимірі в силу відсутності будь-якого прибутку, тим самим спонукання заповідача до укладення договору позики, заставою за яким стала належна йому на праві власності земельна ділянка; складання 26 грудня 2013 року від імені ОСОБА_5 нікчемної довіреності на працівника кредитора - ОСОБА_6 , яка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та своїми діями сприяла обмеженню в управлінні належним спадкодавцю (орендодавцю) майном шляхом передачі земельної ділянки в оренду відповідачу відповідно до договору оренди від 02 грудня 2014 року; договір оренди землі від 02 грудня 2014 року та додаткова угода до нього від 06 лютого 2015 року складені виключно в інтересах відповідача, як гарантія виконання договору позики, оформленого удаваним заповітом та забезпечення фактичного настання юридичних наслідків - переходу права власності до СТОВ «Седнівська агрогрупа» на час дії мораторію на відчуження земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; безпідставне утримання відповідачем протягом десяти років Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-КР 022088 як забезпечення обмеження волі та можливостей спадкодавця на відчуження спірної земельної ділянки після припинення дії мораторію на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; оспорюваний заповіт є удаваним правочином, оскільки він посвідчений на забезпечення прихованого правочину - договору позики, заставою за яким була спірна земельна ділянка, з СТОВ «Седнівська агрогрупа» - юридичною особою, яка відповідно до цілей своєї діяльності займається, зокрема, вирощуванням зернових культур, в тому числі і на наданій в оренду спадкодавцем земельній ділянці, та є не лише гарантуванням повернення запозичених коштів, але й набуттям відповідачем права власності на спірну земельну ділянку не після смерті спадкодавця, а за його життя. Позивач вважає, що оспорюваний заповіт, вчинений в порушення вимог діючого законодавства, суттєво впливає на її законні права та інтереси як спадкоємця першої черги за законом, тому вона вимушена захищати їх в судовому порядку.
У поданому до суду 08 вересня 2025 року відзиві на позовну заяву (зі зміненими підставами позову) представник відповідача СТОВ «Седнівська агрогрупа» прохав відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з огляду на недоведеність позивачем наявності підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 22 лютого 2013 року. На обгрунтування заперечень проти позову зазначив про те, що: на момент складання заповіту спадкодавець був дієздатною особою і його дієздатність у встановленому законом порядку не обмежувалась, доказів того, що він не усвідомлював значення своїх дій матеріали справи не містять; факт зловживання спадкодавцем спиртними напоями, що могло призвести до нерозуміння ним значення своїх дій при складанні заповіту та посвідченні довіреності, може бути підтверджений рішенням суду про обмеження його цивільної дієздатності, проте такий доказ відсутній; спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи; заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або скласти новий заповіт, який скасовує попередній заповіт повністю або в частині, що йому суперечить, однак ОСОБА_4 з моменту посвідчення заповіту (22 лютого 2013 року) і до своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не вчинив дій щодо скасування оспорюваного заповіту або складання нового заповіту на користь інших осіб, що підтверджує його дійсні наміри при складанні заповіту; надані позивачем докази (копії свідоцтв про народження, шлюб, смерть; рішення суду про розірвання шлюбу; заповіту; інформаційної довідки зі Спадкового реєстру; заяви про прийняття спадщини, листа приватного нотаріуса) не доводять обставини, які позивач зазначає як підстави позову; відсутні докази, які містять інформацію про те, що заповіт є удаваним правочином, який фактично являє собою договір позики, заставою за яким є належна спадкодавцю земельна ділянка; строк на прийняття спадщини є присічним, законодавець як у ст.1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку для прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини, а тому п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить ст.ст.1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню; позивач ОСОБА_1 через пропуск строку на прийняття спадщини не набула статусу спадкоємця, а тому не може заявляти про порушення її прав у зв`язку з вчиненням оспорюваного заповіту (а.с.1-4 т.2).
У поданій до суду відповіді на відзив представник позивача зазначила про те, що жодними належними та допустимими доказами не спростовується стороною відповідача постійне перебування в стані алкогольного сп`яніння заповідача та як наслідок не розуміння правових наслідків, не свідоме вчинення ним правочинів та вади волі заповідача - померлого батька позивачки ОСОБА_4 .. В матеріалах цивільної справи наявні письмові докази на підтвердження правової позиції позивача: договір оренди землі від 02 грудня 2014 року та додаткова угода до нього від 06 лютого 2015 року, які підтверджують своїми умовами забезпечення удаваного правочину позики, оформленого оспорюваним заповітом; відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування застрахованих осіб про трудову діяльність ОСОБА_6 , які беззаперечно підтверджують трудові відносини на керівній посаді вказаної особи у відповідача. Зазначений доказ доводить конфлікт майнових інтересів, оскільки ОСОБА_6 , будучи з 01 квітня 2005 року головним бухгалтером СТОВ «Седнівська агрогрупа» та відповідаючи за прибутки відповідача, водночас виступала від імені померлого власника землі, укладаючи орендні відносини від його імені зі своїм роботодавцем, маючи на меті не інтереси власника землі, а здобутки відповідача. Не зважаючи на знищення довіреності, посвідченої 26 грудня 2013 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Панчишиною С.С., факт її існування підтверджено та не спростовано її нікчемність за своєю правовою природою, що свідчить про невідповідність вимогам законодавства власне договору оренди від 02 грудня 2014 року та додаткової угоди до нього від 06 лютого 2015 року. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження його заперечуючої позиції, що не відповідає принципам змагальності судового процесу. Позивач ОСОБА_1 в межах відкритої спадкової справи №28/2022 оповістила нотаріуса про своє волевиявлення щодо захисту свого права на спадщину після смерті батька та наявність судового спору щодо невідповідності заповіту її батька вимогам діючого законодавства і приватний нотаріус Коваленко Г.Г. 13 жовтня 2023 року винесла постанову про відмову СТОВ «Седнівська агрогрупа» у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав наявності спору за позовом ОСОБА_1 про визнання заповіту ОСОБА_4 недійсним, якою фактично визнала право ОСОБА_1 відстоювати своє право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги після смерті батька. Рішенням Подільського районного суду м.Кіровограда від 03 вересня 2024 року у цивільній справі №405/8925/23 СТОВ «Седнівська агрогрупа» було відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправною та скасування вищезазначеної постанови. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 21 листопада 2024 року вищевказане рішення залишено без змін. З огляду на вказане вбачається, що твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину, є хибним (а.с.130-133 т.2).
У поданому до суду запереченні на відповідь на відзив представником відповідача зазначено про те, що відповідь на відзив зводиться до повторювання обставин, які були викладені позивачем в уточненій позовній заяві. Складений ОСОБА_4 заповіт є правочином і він не містить ознак, які свідчать про його нікчемність. Таким чином, відповідач СТОВ «Седнівська агрогрупа» є правомірним спадкоємцем за заповітом всього майна ОСОБА_4 .. Належних та допустимих доказів протилежного позивачем до суду не надано. Відповідач вважає, що обставини по даній справі, які покладені позивачем в основу підстав позову, не можуть підтверджуватись показаннями свідків (а.с.152-153 т.2).
У поданих до суду письмових поясненнях третя особа ОСОБА_2 вважав позовні вимоги ОСОБА_1 законними та прохав суд їх задоволити. Зазначив, що він є сином ОСОБА_4 , однак спадщину не прийняв і до нотаріуса з заявою не звертався. Його батько ОСОБА_4 за життя зловживав спиртними напоями постійно та у великих обсягах. Він знав про наявність у його батька ОСОБА_4 великих боргів перед СТОВ «Седнівська агрогрупа», оскільки батько особисто повідомив його про це, не називаючи обсягів боргу. Останні 10 років (точно сказати не може) батько не працював, прибутку не мав, інколи виконував тимчасові та сезонні роботи, сторожував. Також він неодноразово був присутнім при виплаті батьку орендної плати, документи для підписання від орендодавця надавались для підпису бухгалтером СТОВ «Седнівська агрогрупа» ОСОБА_7 .. Батько неодноразово казав, що вони із сестрою у нього єдині нащадки, тому інформацію про наявність заповіту стала для нього несподіванкою (а.с.120-121 т.1).
Розгляд цивільної справи проведений без врахування поданого третьою особою приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутнем О.Я. відзиву на позовну заяву (а.с.126-128 т.1), враховуючи те, що викладені у формі відзиву пояснення третьої особи були подані до суду з пропуском встановленого судом строку для їх подання. 
В судовому засіданні по розгляду справи по суті 09 березня 2026 року у позивача ОСОБА_1 було з’ясовано відсутність підстав для відводів, її обізнаність з правами та обов’язками учасника справи, а також проведено її допит як свідка. 
В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник позивача - адвокат Бордунова І.О. підтримала позов та прохала суд його задоволити з огляду на доведеність дослідженими в судовому засіданні доказами факту невідповідності заповіту вимогам закону. В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник відповідача - адвокат Гутник В.П. прохав суд відмовити в задоволенні позову з огляду на його недоведеність належними та допустимими доказами.
Розгляду справи проведений за відсутності третіх осіб у відповідності до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України.
На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, та процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 02 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.78-79 т.1).
Ухвалою суду від 06 серпня 2025 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.131 т.1).
Ухвалами суду від 06 серпня 2025 року, постановленими в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), відмовлено в задоволенні клопотання представника про витребування письмового доказу та відкладено підготовче засідання на інші дату та час (а.с.156, 157 зворот т.1)
Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.184 т.1).
Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року прийнято до судового розгляду заяву представника позивача про зміну підстав позову, задоволено подані представником позивача клопотання про витребування від приватного нотаріуса Панчишиної С.С. та від Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області письмових доказів, заяву про виклик та допит в якості свідка позивача після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті; визнано поважною причину неподання позивачем доказів у встановлений законом строк та встановлено додатковий строк для їх подання; продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів з ініціативи суду та оголошено перерву в підготовчому засіданні відповідно до п.4 ч.5 ст.198 ЦПК України (а.с.228-230 т.1).
Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.39 т.2).
Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року витребувано письмовий доказ (копію довіреності) від відповідача та повторно від Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області відомості про трудову діяльність застрахованої особи ОСОБА_6 за період з 01 лютого 2013 року по 01 квітня 2015 року включно (а.с.50-51 т.2).
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.97 т.2).
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року викликано в судове засідання за заявою представника позивача свідків та позивача в якості свідка; встановлено строк для подання відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив та пояснень третіх осіб щодо цих заяв по суті справи; закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с.101-102 т.2).
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.156 т.2).
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), оголошено перерву в судовому засіданні та повторно викликано свідків (а.с.162 зворот т.1).
Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.230 т.2).
Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), визнано поважною причину неприбуття в судове засідання позивача для допиту в якості свідка та відкладено розгляд справи на інші дату та час (а.с.233 т.2).
Ухвалою суду від 09 березня 2026 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Гутника В.П. про забезпечення його участі в підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (а.с.17 т.3).
Ухвалою суду від 09 березня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про визнання об`єктивною причиною неподання клопотання про витребування доказів, встановлення додаткового строку для подання та витребування доказів, витребування доказів про бенефіціарів, зміну складу або інформації про засновників (учасників), зміну складу або інформації про керівників, зміну фізичних осіб, які мають право вчиняти дії від імені ПСП «Седнівське» та СТОВ «Седнівська агрогрупа» за період з часу заснування до 01 січня 2018 року (а.с.29-30 т.3).
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, показання позивача, допитаної в якості свідка, та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом по справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідною дочкою гр-на ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про її народження (а.с.10 т.1).
Внаслідок укладення 09 серпня 1996 року шлюбу з гр-ном ОСОБА_8 дошлюбне прізвище позивача « ОСОБА_9 » змінилось на « ОСОБА_10 » (а.с.60 т.1).
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року шлюб між позивачем та ОСОБА_8 розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище « ОСОБА_10 » (а.с.61-62 т.1).
28 серпня 2018 року проведена державна реєстрація шлюбу позивача з гр-ном ОСОБА_11 , внаслідок чого її прізвище змінилось на « ОСОБА_12 » (а.с.63 т.1).
Згідно заповіту, посвідченого 22 лютого 2013 року приватним нотаріусом Устинівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутнем О.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №111, гр-н ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе своє майно та майнові права, що належать йому та будуть належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, він заповідає Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа», ідентифікаційний код юридичної особи - 31934570. Одночасно заповідачем підтверджено, що цей заповіт не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також те, що зміст статей 1241, 1253, 1254, 1307 Цивільного кодексу України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, посвідчення заповіту при свідках, права на скасування та зміну заповіту та щодо нікчемності заповіту, складеного щодо майна, що є предметом спадкового договору, йому нотаріусом роз`яснено. Також у заповіті зазначено, що він прочитаний заповідачем ОСОБА_4 особисто вголос та власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса, яким особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено (а.с.66 т.1).
22 лютого 2013 року вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №54190585 (а.с.67 т.1).
Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №71747661, сформованої у зв’язку з відкриттям спадкової справи, заповіт, посвідчений 22 лютого 2013 року (номер у Спадковому реєстрі: 54190585), станом на 10 березня 2023 року є чинним (а.с.67 т.1).
За життя батькові позивача - гр-ну ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-КР №022088 належала на праві власності земельна ділянка площею 13.09 га, кадастровий номер 3525887800:02:000:0108 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Седнівської сільської ради (а.с.112 т.1). 
Відповідно до договору оренди землі (без номера), укладеного 02 грудня 2014 року між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем Приватним сільськогосподарським підприємством «Седнівське» в особі керівника ОСОБА_13 , орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 13.09 га, кадастровий номер 3525887800:02:000:0108, яка знаходиться на території Седнівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області (а.с.196-200 т.1).
Згідно з п.8 договору оренди землі, що має назву «Строк дії договору», договір укладено на 49 років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Згідно з п.42 договору оренди землі цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
В розділі «Підписи сторін» в графі «Орендодавець» зазначеного Договору оренди землі міститься підпис ОСОБА_6 на підставі доручення серія ВТО №430786, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С..
02 грудня 2014 року земельна ділянка була передана орендодавцем ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6 орендарю ПСП «Седнівське», що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки в оренду згідно договору оренди (а.с.203 т.1).
Додатковою угодою від 06 лютого 2015 року до договору оренди землі від 02 грудня 2014 року, укладеного між ПСП «Седнівське» та ОСОБА_4 , пункт 9 Договору викладено в такій редакції «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі розмірі 3% від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 6245 грн. 28 коп.. в Розділі «Підписи сторін» в графі «Орендодавець» міститься підпис ОСОБА_6 на підставі доручення серія ВТО №430786, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С. (а.с.202 т.1).
Згідно з інформацією, наявною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація іншого речового права ПСП «Седнівське» - права оренди земельної ділянки площею 13.09 га, кадастровий номер: 3525887800:02:000:0108 на підставі договору оренди землі від 02 грудня 2014 року та додаткової угоди до нього від 06 лютого 2015 року, була проведена 21 січня 2015 року, номер запису про інше речове право: 8483262 (а.с.142 т.1)
Відповідно до витягу з реєстру Устинівської територіальної громади адресою задекларованого (зареєстрованого) місця проживання гр-на ОСОБА_4 за життя (з 24 травня 2000 року) була АДРЕСА_1 (а.с.65 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 гр-н ОСОБА_4 помер у віці 64 років в смт.Устинівка Кропивницького району Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.64 т.1).
06 липня 2022 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа» в особі директора Цвілюка С.В. приватному нотаріусу Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Г.Г. подана заява про прийняття після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщини за заповітом, посвідченим Трутнем О.Я., приватним нотаріусом Устинівського районного нотаріального округу Кіровоградської області 22 лютого 2013 року за реєстровим №111. Вказана заява зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ під №46, спадкова справа №28/2022 (а.с.113 т.1).
Заявою від 14 березня 2023 року, адресовану за місцем вимоги усім, кого це стосується, позивач ОСОБА_1 зазначила про прийняття нею всього спадкового майна, яке залишилось після смерті її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також те, що дана заява про прийняття спадщини подається нею після спливу встановленого законом шестимісячного строку з дня смерті померлого, оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 року №209 були внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» та встановлено, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється. Справжність підпису ОСОБА_1 вказаної заяви засвідчено державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В., якою особу гр-нки ОСОБА_1 встановлено, дієздатність її перевірено (а.с.68 т.1).
Як вбачається із наявних на заяві від 14 березня 2023 року відміток, дана заява надійшла до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. 13 квітня 2023 року за №27, спадкова справа №28/2023 (а.с.68 т.1). 
Листом-повідомленням від 05 липня 2023 року за вих.№57/02-14 приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Коваленко Г.Г., за результатами розгляду заяв та документів ОСОБА_1 , які знаходяться у спадковій справі №28/2022 від 06 липня 2022 року, заведеної після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивача було повідомлено про те, що з огляду на зміст поданих нею заяв, в яких вона зазначає про те, що являється донькою та єдиною спадкоємицею померлого ОСОБА_4 , і прохає утриматись від видачі третім особам свідоцтва про право на спадщину за заповітом з огляду на звернення до суду щодо оскарження заповіту, посвідченого 22 лютого 2013 року за реєстровим №111 приватним нотаріусом Устинівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутнем О.Я., ухвалу суду та інформацію про те, що матеріали знаходяться в провадженні суду, від якого числа та за яким номером, в якого судді, вона повинна надати до 05 серпня 2023 року(а.с.9 т.1).
З наданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Панчишиною С.С. повідомлення за №548/01-16 від 18 вересня 2025 року та доданої до нього копії Акту №1 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, судом встановлено, що 26 грудня 2013 року за реєстровим №7210 приватним нотаріусом Панчишиною С.С. було посвідчено довіреність від імені ОСОБА_4 терміном дії до 26 грудня 2016 року. Після закінчення строку дії, 26 листопада 2020 року вказану довіреність було знищено (а.с.35, 36-37 т.2).
Листом від 21 жовтня 2025 року за №1 директор СТОВ «Седнівська агрогрупа» Цвілюк С.В. повідомив суд про відсутність у розпорядженні СТОВ «Седнівська агрогрупа» примірника довіреності (номер 7210, ВТО 430786), посвідченої 26 грудня 2013 року приватним нотаріусом Панчишиною С.С., якою гр-н ОСОБА_4 надав повноваження гр-нці ОСОБА_6 діяти від його імені (а.с.89 т.2).
Як вбачається із відомостей про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб, наданих Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Кіровоградській області, гр-нка ОСОБА_6 з 01 квітня 2000 року прийнята в члени ПСГ «Седнівське», з 01 квітня 2005 року - призначена на посаду головного бухгалтера, 01 липня 2024 року - звільнена з роботи в ПСП «Седнівське» та прийнята на роботу в СТОВ «Седнівська агрогрупа» (а.с.65, 66-68 т.2).
В судовому засіданні 09 серпня 2026 року в порядку ст.ст.92, 230 ЦПК України, як свідок, була допитана позивач ОСОБА_1 , яка дала суду показання про відомі їй обставини справи.
Так, позивач дала суду показання про те, що восени 2012 році її батько ОСОБА_4 приїжджав до неї в м.Кривий Ріг по грошові кошти, однак вона відмовила йому у їх наданні, оскільки перебувала в післяопераційному періоді і таких коштів не мала. Саме тоді батько сказав їй, що буде отримувати ці кошти в інших осіб, але у кого саме не зазначив. Також повідомив, що позичив кошти в сумі 1000,00 доларів у фермера і повинен їх віддати. Про наявність боргу батько повідомив їй у лютому 2012 року. Не зазначив що це за борг і до якої дати його потрібно повернути. Про те, чи була це відсоткова чи безвідсоткова позика їй також не відомо. У батька була земля 13,09 га, яка перебувала в оренді. Мітеров - це керівник підприємства, назву якого вона не може згадати. Про наявність боргової розписки батько ніколи не говорив. В січні 2013 року він знову прохав у неї грошові кошти. Вона надала йому кошти для того, щоб він доїхав додому. Не може відповісти чи бачила батька 22 лютого 2013 року та 26 грудня 2013 року. За життя батько завжди говорив, що земельна ділянка буде їй і брату. Про смерть батька її повідомила його співмешканка. Виїхати на його поховання не могла, оскільки це був початок війни (а.с.33 зворот-36 т.3).
Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які дали суду показання про відомі їм обставини справи.
Так, свідок ОСОБА_14 дав суду показання про те, що позивач по справі ОСОБА_1 є сестрою його прийомного сина ОСОБА_16 .. З ОСОБА_4 він був особисто знайомий. Останній багато пив. Бачив його не часто, оскільки був на роботі. Бачив ОСОБА_5 після роботи та на вихідних. Своєму сину ОСОБА_17 не допомагав. Мав земельну ділянку, яку отримав у спадщину від тітки. Дана земельна ділянка перебувала в оренді у Цвілюка. Назву фірми він не знає, але ОСОБА_18 - це бухгалтер в цій агрофірмі, а ОСОБА_19 - її керівник. Про те чи представляла ОСОБА_18 інтереси ОСОБА_5 йому не відомо. Чи бачив він особисто 22 лютого 2013 року та 26 грудня 2013 року ОСОБА_4 він не пам`ятає. ОСОБА_17 особисто говорив, що брав гроші у фермера, але що за сума та в якого фермера не говорив. ОСОБА_17 був винен грошові кошти багатьом людям. В нього особисто грошей не брав. Перебуваючи в них в гостях особисто говорив, що відпише пай на сина ОСОБА_20 (а.с.36-38 т.3). 
Свідок ОСОБА_15 дала суду показання про те, що позивач ОСОБА_1 є її рідною дочкою. ОСОБА_4 - це її перший чоловік, з яким вона розлучилась, а ОСОБА_21 - це його син від іншої жінки. За життя ОСОБА_5 у них не було неприязних стосунків. Часто говорили з ним по телефону і він казав, що пай порівну поділить між сином та дочкою. Коли телефонував був постійно п`яним, однак запевняв її, що спадщина буде дітям. Ніколи не говорив, що комусь буде віддавати землю і в нього такого наміру не було. Мені не відомо про орендарів та про суму позики. ОСОБА_17 лише говорив їй, що йому потрібно повернути борг. Не пам`ятає точно коли саме. 22 лютого 2013 року та 26 грудня 2013 року вона особисто не бачила ОСОБА_4 , оскільки вона спілкувалася з ним тільки по телефону, а до дочки він приїжджав пізніше. Приїжджав після 2013 року до дочки, а потім заїжджа до неї. Про наявність боргу ОСОБА_9 говорив дочці, а дочка вже розповіла їй. На запитання з приводу боргу ОСОБА_9 відповідав, що віддає, борг відраховується з орендної плати (а.с.38-40 т.3).
Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеними учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого вона звернулась до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, який за змістом ст.1233 ЦК України є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок смерті.
Судом встановлено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за життя склав заповіт, яким усе своє майно заповів відповідачу СТОВ «Седнівська агрогрупа».
Спір у даній справі ініціювала дочка спадкодавця, вказуючи на те, що волевиявлення ОСОБА_4 не можна вважати вільним та відповідаючим його внутрішній волі, оскільки заповіт був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед СТОВ «Седнівська агрогрупа», внаслідок чого фактично настали юридичні наслідки відчуження землі - переходу права власності до відповідача в обхід встановленої законодавством заборони її відчуження, тому заповіт від 22 лютого 2013 року є удаваним правочином, який був посвідчений на забезпечення прихованого правочину - договору позики з СТОВ «Седнівська агрогрупа», заставою за яким була належна спадкодавцю земельна ділянка. 
В оцінці доводів позивача та її представника суд виходить із того, що право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12, ст.1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст.1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, який обумовлює настання відповідних правових наслідків.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. 
Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.   
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі №461/2565/20).
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22).
За змістом ч.ч.1 та 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі особи або сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, чи є дійсна спрямованість волі особи або сторін під час вчинення, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Подібний висновок Верховний Суд виклав у постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 918/86/22, від 28 вересня 2022 року у справі № 906/494/20.
Таким чином, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №916/1272/22.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі №917/549/20 та від 03 листопада 2020 року у справі №920/611/19 правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16.         Згідно зі ст.12, ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи про удаваність правочину, позивач має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17 та від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17.
Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 522/22397/18 (провадження № 61-15761св23).
Обґрунтовуючи удаваність оспорюваного заповіту представник позивача посилається на те, що насправді спадкодавець ОСОБА_4 та СТОВ «Седнівська агрогрупа» умисно оформили заповіт, але між ними насправді встановилися та фактично виконалися інші правовідносини, які не відповідають змісту оспореного правочину та виразили не ту внутрішню волю, що насправді мала місце, оскільки заповіт був посвідчений на забезпечення прихованого правочину - договору позики, заставою за яким була належна спадкодавцю земельна ділянка, та мав наслідком настання незаконних юридичних наслідків - фактичного набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку не після смерті спадкодавця, а за його життя.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).  За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст.574 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).
Якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст.577 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.
Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Якщо предмет застави відповідно до договору або закону повинен перебувати у володінні заставодержателя, право застави виникає в момент передання йому предмета застави (ст.585 ЦК України).
Відповідно до ч.4 ст.133 Земельного кодексу України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки.
Зазначаючи про недійсність оспорюваного заповіту з тієї підстави, що насправді було укладено договір позики, забезпечений заставою належної спадкодавцеві земельної ділянки, позивач мала довести, зокрема, факт отримання ОСОБА_4 , як позичальником, від СТОВ «Седнівська агрогрупа», як позикодавця, грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, на підставі укладеного між ними в письмовій формі (враховуючи, що відповідач є юридичною особою) договору позики. 
Оскільки за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження її укладення могла бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.          Натомість матеріали цивільної справи не містять доказів отримання ОСОБА_4 , як спадкодавцем та власником земельної ділянки, за життя грошових коштів у позику від відповідача СТОВ «Седнівська агрогрупа».
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.             Показаннями свідків не може доводитись факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним (див. постанова Верховного Суду від 03 вересня 2023 року у справі №369/7355/21).
Істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків (див. постанова Верховного Суду від 13 листопада 2023 року у справі №569/1857/21).
З огляду на викладене, надані в судовому засіданні 09 березня 2026 року показання позивача ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 оцінюються судом як недопустимі докази на підтвердження наявності у спадкодавця ОСОБА_4 за життя зобов’язальних правовідносин із СТОВ «Седнівська агрогрупа», що виникли на підставі укладеного між ними договору позики, за яким ОСОБА_4 отримав від відповідача грошові кошти.
Письмові пояснення третьої особи ОСОБА_2 також не можуть братись судом до уваги як доказ існування боргових зобов’язань його батька ОСОБА_4 перед СТОВ «Седнівська агрогрупа», оскільки такі письмові пояснення є виключно заявою по суті справи і до засобів доказування, передбачених ч.2 ст.76 ЦПК України, зокрема, письмових доказів чи показань свідків не належать. Натомість, під час судового провадження ОСОБА_2 , як свідком, показання суду безпосередньо не надавались. 
Крім того, представником відповідача в судовому засіданні по розгляду справи по суті не була визнана обставина наявності у спадкодавця ОСОБА_4 перед СТОВ «Седнівська агрогрупа» будь-яких боргових зобов`язань, в рахунок забезпечення виконання яких ним був складений оспорюваний заповіт, а тому підстави для застосування судом положень ч.1 ст.82 ЦПК України (звільнення від доказування) відсутні.
Зі змісту оспорюваного заповіту вбачається, що заповідач ОСОБА_4 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та діючи добровільно, підтвердив, що цей заповіт не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.
Також ОСОБА_4 підтвердив роз`яснення йому нотаріусом права на скасування та зміну заповіту.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16 зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.
Враховуючи підписання ОСОБА_4 заповіту, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що 22 лютого 2013 року ОСОБА_4 при здійсненні заповідального розпорядження навмисно виразив не ту внутрішню волю, що насправді мала місце, судом встановлено не було.
Одночасно судом враховується, що оскільки право на заповіт є особистим розпорядженням особи на випадок своєї смерті та здійснюється особою особисто, відомості щодо дійсного наміру заповідача ОСОБА_4 , спрямованого на розпорядження належною йому земельною ділянкою, позивачу, як особі, яка не була присутня при складенні та посвідченні заповіту, не могли бути відомі, а тому суд вважає, що доводи позивача щодо удаваності оспорюваного заповіту є її припущеннями.
Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
З огляду на викладене, позивачем ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що оспорюваний нею заповіт є удаваним правочином, тобто таким, що вчинений її батьком ОСОБА_4 для приховування іншого правочину, який він насправді вчинив, зокрема договору позики, і що його воля, як заповідача, була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим заповітом, а також того, що складення ОСОБА_4 заповіту обумовило настання для нього будь-яких інших наслідків, ніж ті, що пов`язані із здійсненням ним заповідального розпорядження, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту удаваним.
Інші викладені в позовній заяві доводи щодо нерозуміння ОСОБА_4 правових наслідків, не свідомого вчинення ним правочину та наявності вади заповідача внаслідок постійного перебування в стані алкогольного сп`яніння, безпосередньо спростовуються змістом дослідженого судом заповіту від 22 лютого 2013 року, та за відсутності поданих позивачем та її представником належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_4 в стані, який перешкоджав йому розуміти значення своїх дій на момент вчинення заповідального розпорядження, не беруться судом до уваги при вирішенні спору через їх недоведеність. 
Обставини укладення ОСОБА_4 пізніше в часі договору оренди землі від 02 грудня 2014 року та додаткової угоди до цього договору від 06 лютого 2015 року з Приватним сільськогосподарським підприємством «Седнівське», яке не є спадкоємцем за оспорюваним заповітом від 22 лютого 2013 року, жодним чином не впливає на дійсність оспорюваного позивачем заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 22 лютого 2013 року, оскільки чинним законодавством не обмежується право власника на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і шляхом передачі земельної ділянки в користування на правах оренди.
При цьому викладені в позовній заяві твердження представника позивача щодо складення договору оренди землі та додаткової угоди до нього виключно в інтересах відповідача, як обмеження права управління і розпорядження майном та гарантія виконання договору позики, забезпечення переходу права власності до СТОВ «Седнівська агрогрупа» під час дії мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, не беруться судом до уваги при вирішенні спору, як такі, що не стосуються обставин, які входять до предмета доказування у справі, оскільки на момент вчинення оспорюваного заповіту 22 лютого 2013 року зазначених правочинів (договору оренди землі та додаткової угоди до нього) ще не існувало, а тому мотиви, наміри та обумовленість тими чи іншими причинами волевиявлення ОСОБА_4 , як власника земельної ділянки, на їх укладення більше, ніж через один рік дев`ять місяців після складення заповіту, не можуть оцінюватись як такі, що мали місце станом на 22 лютого 2013 року. 
Доказів неотримання ОСОБА_4 , як орендодавцем, за життя орендної плати за укладеним від його імені договором оренди належної йому земельної ділянки та звернення до суду з вимогою про розірвання цього договору чи визнання його недійсним (з підстави їх вчинення внаслідок обману або під впливом тяжкої для орендодавця обставини і на вкрай невигідних умовах) позивачем та її представником під час розгляду справи суду надано не було.
Також судом береться до уваги, що у поданих заявах по суті справи представником позивача зазначається про укладення ОСОБА_4 договору оренди землі та додаткової угоди до нього з відповідачем СТОВ «Седнівська агрогрупа», а також вчинення посадовою особою відповідача ОСОБА_6 дій в інтересах свого роботодавця СТОВ «Седнівська агрогрупа» при укладенні орендних відносин від імені ОСОБА_4 з відповідачем.
Разом з тим, СТОВ «Седнівська агрогрупа» не є стороною договору оренди землі від 02 грудня 2014 року та додаткової угоди до нього від 06 лютого 2015 року.
Орендарем за вказаними правочинами є Приватне сільськогосподарське підприємство «Седнівське», яке не є учасником справи, а гр-нка ОСОБА_6 стала працівником відповідача СТОВ «Седнівська агрогрупа» з 01 липня 2024 року.
Також судом враховується, що після посвідчення заповіту 22 лютого 2013 року батько позивача по справі - гр-н ОСОБА_4 протягом більш ніж 9-ти років (до дня своєї смерті) не вчиняв дій, спрямованих на його скасування (відміну) або здійснення заповідального розпорядження на іншу особу чи осіб. 
Отже, твердження позивача та її представника про недійсність заповіту ОСОБА_4 є неспроможними. 
Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для визнання заповіту ОСОБА_4 від 22 лютого 2013 року удаваним правочином, а тому позов ОСОБА_1 про визнання цього заповіту недійсним, враховуючи недоведеність позивачем того факту, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, а також невстановлення судом інших обставин, які б спростовували презумпцію правомірності оспорюваного заповіту, задоволенню не підлягає.
З приводу зазначеної представником позивача у поданій до суду заяві про зміну підстав позову необхідності застосування при прийнятті рішення правової позиції у подібних правовідносинах, викладеної в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі №307/624/17, суд зазначає наступне.
При визначеності подібності правовідносин Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7).
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, від 16 січня 2019 у справі № 757/31606/15).
У наведеній представником позивача постанові від 20 вересня 2023 року у справі №307/624/17 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду, що оспорюваний заповіт є удаваним правочином, оскільки складений на забезпечення повернення позики, тобто є договором забезпечення виконання боргового зобов`язання (договором застави). При цьому встановленою апеляційним судом обставиною зазначено існування боргових зобов`язань Особи 7 перед Особа 1 та Особа 3, тобто існування правовідносин позики, на забезпечення яких спадкодавцем Особа 7 було складено оспорюваний заповіт. Висновок суду про існування боргових зобов`язань грунтувався на визнанні сторонами обставин справі, а саме: надання Особа 1 та Особа 3 спадкодавцю Особа 7 коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем спірного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування Особа 7 спірного заповіту у зв`язку зі смертю, оскільки заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер Особа 7 через 8 місяців; орієнтовної відповідності, на думку Особа 1 і Особа 3, між розміром боргу та вартістю земельних ділянок. Крім того, у даній справі мала місце видача спадкодавцем у день посвідчення заповіту двох довіреностей, якими він уповноважив відповідачів управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення його зобов`язань перед кредитними установами) належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою.
Разом з тим, у цивільній справі №213/3571/23, в якій судом здійснюється позовне провадження, обставини наявності у спадкодавця ОСОБА_4 боргового зобов`язання перед відповідачем СТОВ «Седнівська агрогрупа» та існування між ними правовідносин позики, на забезпечення яких ОСОБА_4 був складений оспорюваний заповіт, не була доведена, з огляду на невизнання (заперечення) цих обставин представником відповідача та відсутності будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження існування цих обставин.
Крім того, дослідити зміст довіреності ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Паншичиною С.С. 26 грудня 2013 року, тобто не в той самий день, а через десять місяців після складення заповіту 22 лютого 2013 року, суд позбавлений можливості з огляду на її знищення по закінченню строку зберігання, а тому підстави вважати, що вказаною довіреністю ОСОБА_4 , як спадкодавець, уповноважив гр-нку ОСОБА_6 розпоряджатися належною йому земельною ділянкою шляхом її продажу, обміну чи передачі в заставу для забезпечення його зобов`язань перед кредитними установами, відсутні.  
Отже, висновки щодо застосування норми права, які викладені Верховним Судом в постанові 20 вересня 2023 року у справі №307/624/17 та на які посилається представник позивача у поданій до суду позовній заяві, стосуються правовідносин, які не є подібними тим, що мають місце у даній справі, виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи. 
Щодо права позивача на оскарження заповіту суд зазначає наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).   Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).         Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).   Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належить: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).   Недійсність правочину, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17).     Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).            Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд від 30 травня 2024 року в справі №229/7156/19).
У постанові від 25 червня 2025 року у справі №129/859/20, яка стосується права на оспорення заповіту, Верховний суд дійшов висновку, що заповіт не порушує прав або інтересів позивачки, оскільки спадкоємиця за заповітом не прийняла спадщину, її успадкував за законом батько позивачки, а вона може успадкувати спадщину за законом від батька.   У постанові від 19 березня 2025 року у справі №495/1174/20 Верховний Суд зробив висновок, що коли позивачка не входить до кола спадкоємців, які прийняли спадщину, вона не є особою, за позовом якої можна надавати оцінку законності складеного заповіту, оскільки її права порушені не були.
Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначений законом (ч.1 ст.1270 ЦК України) шестимісячний строк для прийняття спадщини закінчився 07 грудня 2022 року.
Заява позивача ОСОБА_1 про прийняття всього спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4 була складена 14 березня 2023 року та приєднана 13 квітня 2023 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. до матеріалів спадкової справи за №28/2022. 
Таким чином, позивач ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не вчинила дій щодо прийняття спадщини та з часу її відкриття у визначений законом строк не заявила про свої спадкові права. 
Питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 позивач також не порушувала. Докази протилежного в матеріалах цивільної справи відсутні.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не вчинила дій, спрямованих на прийняття спадщини (у встановлені законом строки не заявила про свої спадкові права), то у неї відсутня юридична заінтересованість у визнанні заповіту недійсним, оскільки право на спадкування їй не належить внаслідок спливу строку на його реалізацію.
Отже, позивач ОСОБА_1 не входить до кола спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , а тому вона не є особою, якій належить право оспорення заповіту, посвідченого 22 лютого 2013 року приватним нотаріусом Трутнем О.Я. та зареєстрованим в реєстрі за №111, оскільки оспорюваний позивачем заповіт на її спадкові права не впливає та їх не порушує.
Одночасно з цим посилання позивачем в заяві про прийняття спадщини від 14 березня 2023 року про зупинення перебігу строку для прийняття спадщини на час дії воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №209, якою були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», не свідчить про дотримання позивачем вимог ч.1 ст.1270 ЦК України та її належність до спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 з огляду на наступне.
У постановах від 25 січня 2023 року у справі №676/47/21 та від 22 вересня 2025 року у справі №683/2853/24 Верховний Суд виснував, що постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року№164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, суд звернув увагу на те, що строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК України), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину.
Викладене представником позивача у поданих до суду заявах по суті справи твердження про фактичне визнання приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Коваленко Г.Г. права ОСОБА_1 відстоювати своє право на спадщину за законом як спадкоємця першої черги з огляду на винесення нею 13 жовтня 2023 року постанови про відмову СТОВ «Седнівська агрогрупа» у видачі свідоцтва про право на спадщину за оспорюваним заповітом, не є тотожним встановленню нотаріусом факту прийняття позивачем спадщини, оскільки винесення приватним нотаріусом цієї постанови було обумовлено недоведеністю СТОВ «Седнівська агрогрупа» права на отримання свідоцтва про право на спадщину за наявності спору щодо підстави для його отримання.
При цьому сам по собі факт подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини не свідчить про належність особи до кола спадкоємців, оскільки згідно з підпунктом 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №29/5 (з наступними змінами), нотаріус обов`язково перевіряє факт прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб саме при вирішенні питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не на дату надходження заяви про прийняття спадщини. Крім того, на підтвердження обставини прийняття спадщини від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказаний факт.              Також судом враховується обов`язок нотаріуса підшити у спадкову справу всі документи у хронологічному порядку за датами їх надходження, виконання, видачі, що прямо передбачено вимогами підпункту 11.3.7 пункту 11.3 розділу ХІ Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 №3253/5 (з наступними змінами), що і було зроблено приватним нотаріусом Коваленко Г.Г. після надходження заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).
На підставі викладеного, з урахуванням того, що встановленими судовими витратами при розгляді даної справи згідно поданої позовної заяви є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. і в задоволенні позову відмовлено повністю, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь позивача вказаної суми судового збору в порядку розподілу судових витрат між сторонами.
З огляду на відмову в позові та відсутність доказів на підтвердження обсягу наданих представником позивача - адвокатом Бордуновою І.О. послуг і виконаних нею робіт, необхідних для надання правничої допомоги позивачу, а також їх вартості, питання розподілу між сторонами витрат позивача на правничу допомогу судом не вирішується згідно положень ч.2 ст.137 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватні нотаріуси Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутень Олександр Якович та Коваленко Галина Григорівна, про визнання заповіту недійсним відмовити.
Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
Повне ім’я та найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання, вказана в позовній заяві: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Седнівська агрогрупа», адреса місцезнаходження: с.Седнівка Кропивницький район Кіровоградська область, поштовий індекс 28620, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 31934570.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання, зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутень Олександр Якович, адреса місцезнаходження, зазначена в позовній заяві: вул.Ювілейна, буд.№4, с-ще Устинівка Кіровоградської області, поштовий індекс 28600.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Галина Григорівна, адреса місцезнаходження, зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 19 березня 2026 року.

Суддя С.Ю.Атаманова