КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року
справа № 363/2483/20

провадження № 22-ц/824/640/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року, постановлене під головуванням судді Баличевої М.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович про визнання договору купівлі - продажу на будинок та земельну ділянку недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
02.07.2020 року представник ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25.04.2017 р. за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 3081, скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2 , визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25.04.2017 р. за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0838 га (кадастровий номер земельної ділянки 3221882401:05:231:0018), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 3079, скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у квітні 2017 року ОСОБА_1 , познайомившись із ОСОБА_5 , домовились про надання їй грошових коштів у борг на півроку в сумі 8000 доларів США на умовах оплати 3% в місяць за користування коштами та під заставу будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які на праві власності належали їй та її дочці ОСОБА_4 (2/3 частини). 
Кошти були необхідні позивачці для закриття кредитного договору №1612001/000-КФК/14 підписаного з ТОВ «ФК «Народна позика» на загальну суму 300 000 грн. від 16.12.2016 строком на пів року, за не виконання зобов`язань якого ТОВ «ФК «Народна позика» мало право на звернення предмету застави, а саме квартири належної ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності, тобто ОСОБА_1 перебувала під впливом тяжкої для неї обставини. 
Під час зустрічі 25.04.2017 р. у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В., останній повідомив про необхідність підписання замість договору застави - договір купівлі-продажу вказаної нерухомості, який після повернення боргу мали анулювати. 
Нотаріус Каплун Ю.В. вже мав готові екземпляри вищевказаних договорів купівлі- продажу та висновок про оцінку будинку та земельної ділянки, проведеної ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки». При цьому ОСОБА_5 повідомив, що покупцем буде виступати його товариш ОСОБА_2 , так як, на себе особисто він не може зареєструвати дані об`єкти. 
У зв`язку з тяжким матеріальним становищем та довірительними стосунками з ОСОБА_5 , позивачка погодилась на його умови та підписала зі своєї сторони та надала для підпису дочці договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки на умовах, що через 6 місяців вона виплатить ОСОБА_5 суму боргу 8000 дол. США, в тому числі щомісячні 3% за користування коштами, а він перереєструє земельну ділянку та будинок знову на ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_4 
25.04.2017 відбулась єдина зустріч ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у офісі приватного нотаріуса Каплуна Ю.В., в ході якої підписано договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, попередній договір датований 06.04.2017 та отримано в цей же день від ОСОБА_5 раніше обговорені готівкові грошові кошти в сумі 8000 (вісім тисяч доларів США) під 3% від суми боргу щомісяця.
Попередньо, а саме 06.04.2017 р. ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_4 не зустрічалась ні з ОСОБА_2 , ні з ОСОБА_5 , жодних попередніх договорів не підписували та грошові кошти від ОСОБА_2 не отримували взагалі. 
Фактично на момент підписання 25.04.2017 вищевказаних договорів у позивача не було наміру продавати, а у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не було наміру купувати вказане нерухоме майно, оскільки мова йшла лише про надання коштів в борг. 
Позивач після отримання в борг коштів на виконання усних домовленостей про сплату процентів за користування коштами сплачувала 3% на банківський рахунок ОСОБА_5 , а також продовжувала користуватись будинком та земельною ділянкою. 
Проте, вкінці 2017 року, коли позивачка акумулювала всі кошти та повідомила ОСОБА_5 про готовність повернути борг, ОСОБА_5 сказав, що гроші йому вже не потрібні, тому що нерухомість вже продана третім особам. Встановлено, що нерухомість, яка мала стати заставним майном як гарантія повернення коштів взятих у борг, продана спочатку ОСОБА_2 , а пізніше перепродана ОСОБА_3 . 
Підставою для укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які посвідчив 25.04.2017 приватний нотаріус Каплун Ю.В. слугувала оцінка будинку та земельної ділянки, проведена ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки». ОСОБА_1 ніякої оцінки не замовляла, нікого на це не уповноважувала. 
Крім того, спірний будинок в експлуатацію не введений. Старий будинок, який знаходився на цій ділянці, згорів 07.01.2004 року внаслідок перекалу димаря пічного опалення. 
30.01.2018 незаконно перереєстрований будинок та земельна ділянка на ОСОБА_2 , під приводом надання ОСОБА_5 грошової позики ОСОБА_1 було продано ОСОБА_3 , хоча вона особисто була неодноразово попереджена з боку Позивача, її доньки та чоловіка про шахрайський шлях заволодіння належного її сім`ї нерухомого майна. 
Підставою для укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які посвідчив 30.01.2018 приватний нотаріус Каплун Ю.В. слугувала оцінка будинку та земельної ділянки, проведена ПП «СВ Девелопмент». Однак, допитаний як свідок експерт-оцінювач ПП «СВ Девелопмент» ОСОБА_8 після ознайомлення з матеріалами оцінки вказаної нерухомості зазначив, що він дану оцінку не проводив, підпис на звіті зазначений не його, печатка схожа, але не повністю, а також що підпис керівника ПП «СВ Девелопмент» також підроблена. 
Вказані відомості підтверджуються матеріалами кримінального провадження №12018100100004249 від 18.04.2018 за ч.4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, яке розслідувалось у СВ поліції №2 Шевченківського УП ГУ Національної поліції в м. Києві, а також у постанові про закриття кримінального провадження підписана слідчим та керівником слідчого підрозділу. 
Дані обставини свідчать про недійсність правочинів з купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, а перереєстрація відбувалась під впливом обману та з використанням підроблених документів. Враховуючи, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки підписані під впливом обману, збігу тяжких обставин, договори були укладені внаслідок значної омани, то вказані договори слід визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію даної нерухомості за ОСОБА_2 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд мотивував своє рішення тим, що Позивач не довів у суді факт наявності боргових зобов`язань перед ТОВ «Народна порука» станом на день укладення договорів купівлі-продажу із ОСОБА_2 . Однак, вказане твердження суду не могло бути однією із причин відмови у задоволенні позову, у зв`язку із тим, що Позивачем долучено до матеріалів справи, а судом досліджено письмовий доказ - кредитний договір №1612001/000-КФК/14 від 16.12.2014 укладений із ТОВ «ФК «Народна Позика» на загальну суму 300 000 грн.
Суд першої інстанції поклав на Позивача повну відповідальність за те, що ОСОБА_1 не прочитала договори купівлі-продажу перед їх підписанням, посилаючись на принципи розумності, добросовісності, справедливості, "достатньої обережності" та "належної обачності". Однак таке твердження ігнорує специфіку обставин справи, які свідчать про можливий обман (ст. 230 ЦК України) та вплив тяжких обставин (ст. 233 ЦК України).
У стані фінансової залежності та термінової потреби грошових коштів ОСОБА_1 не могла проявити "належну обачність" у повному обсязі, оскільки її воля була обмежена зовнішніми факторами. Суд помилково поклав на неї обов`язок діяти як повністю вільна особа, ігноруючи психологічний і економічний тиск. Це суперечить принципу справедливості, адже особа у скрутному становищі не завжди здатна ретельно аналізувати документи, особливо за наявності довіри до іншої сторони правочину чи нотаріуса.
ОСОБА_5 не передав нерухомість назад після готовності Позивача повернути борг, а ОСОБА_2 перепродав майно ОСОБА_3 , що свідчить про недобросовісність цих учасників справи. Нотаріус не дослідив реальні наміри сторін, хоча до приходу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до нього в офіс, останній мав готовий пакет документів з продажу нерухомого майна, що викликає сумніви у його об`єктивності та підтверджує заздалегідь спланований намір ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ввести в оману ОСОБА_1 щодо дійсних наслідків укладених правочинів.
Представником позивача акцентувалась увага суду на тому факті, що у договорі купівлі-продажу земельної ділянки не вірно була зазначена її площа. Вказана обставина дає достатньо підстав для сумніву у добросовісності та належній обачності ОСОБА_2 та вважати, що проекти договорів готувались нотаріусом на швидкоруч, а у сторін не було достатньо часу для їх вивчення перед підписанням.Аналогічна ситуація відбулась із договором купівлі-продажу житлового будинку.
Судом не взято до уваги та взагалі не надано оцінку тому факту, що правочини купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки були вчинені ОСОБА_1 на вкрай невигідних умовах.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2 - ОСОБА_9 зазначає, що доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними, такими, що не відповідають матеріалам справи, окрім слів сторони позивача, що у розумінні ЦПК України не є належними, допустимими, достовірними доказами. Жодного доказу, який би свідчив про неповноту судового розгляду або недотримання судом процесуальних норм права немає та позивачем не надано.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що позивач в момент вчинення правочинів усвідомлювала природу таких правочинів, права та обов`язки його сторін, правові наслідки їх вчинення, зокрема перехід права власності на відчужуване майно до покупця за договорами. Натомість докази зворотного, а саме щодо навмисного введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, - відсутні.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи ОСОБА_9 , представник відповідача ОСОБА_10 проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не надано до суду жодного належного і допустимого доказу, щодо неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором № 1612001/000-КФК/14 від 16.12.2014 року. Твердження позивача, що сума грошових коштів 8000 доларів США була необхідна Позивачці для того щоб не втратити квартиру, тобто ОСОБА_1 перебувала під впливом тяжкої для неї обставини судом не приймаються, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що станом на 25.04.2017 р. кредит нею не був сплачений.
Позивачка пред`явивши позов про визнання недійсними оспорюваних правочинів з посиланням на статтею 230 ЦК України, виклала обставини і посилання на наведену правову норму, не наддавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача, умислу на введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 16.12.2014 року ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1612001/000-КФК/14, згідно якого вона отримала кредит в розмірі 300 000,00 грн. В якості забезпечення своїх зобов`язаньвона надає в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 46,5 кв.м.
06.04.2017 року позивачем та третьою особою - ОСОБА_4 06.04.2017 року було укладено попередній договір та в подальшому 25.04.2017 року укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Згідно попереднього договору параграф 5 - передбачено, що особи, як підписали договір, повною мірою розуміють умови і значення цієї угоди її правові наслідки, сторони підтверджують, що діють добровільно і узгоджено, зміст договору відповідає дійсним намірам сторін. Згідно параграфу 14 спірного договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що особи, котрі підписали договір, повною мірою розуміли умови і значення даної угоди, її правові наслідки. Підтвердили, що діяли добровільно і узгоджено, зміст цієї угоди відповідає дійсним намірам сторін правочину. Згідно параграфу 18 спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки визначено, що особи, котрі підписали договір, повною мірою розуміли умови і значення даної угоди, її правові наслідки. Підтвердили, що діяли добровільно і узгоджено, зміст цієї угоди відповідає дійсним намірам сторін правочину. Отже документально підтверджена воля сторони позивача на укладання спірних договорів.
Відповідно до частиш третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, має наслідком визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того чи визнав його таким суд. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваній правочин).
Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридична наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).
Відповідно до частини 1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Звертаючись до суду із позовом, позивачка просила визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 25.04.2017 та договір купівлі продажу земельної ділянки від 25.04.2017 з підстав, передбачених статтями 229, 230 та 233 ЦК України.
Крім того, позовна заява містила вимоги скасувати державні реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку, проведені на підставі вказаних договорів.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, судом першої інстанції при вирішенні справи було враховано правові висновки щодо застосування статей 229, 230 та 233 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення . Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належним та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.
Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і відповідної норми ЦК яка стосується конкретного правочину, в даному випадку статті 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов.
Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Предметом доказування крім тяжких обставин є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 199/5134/18.
Таким чином, для висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів за ст. 229, 230, 233 ЦК України суд має встановити, а позивач довести обставини: 
- При обмані: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого позивачкою правочину; їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; умисел в діях другої сторони правочину. 
- При помилці: неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача. 
- При цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. 
- При впливі тяжких обставин: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Судом першої інстанції було вірно зазначено, що твердження позивача, що сума грошових коштів 8000 доларів США була необхідна позивачці для того щоб не втратити квартиру, тобто ОСОБА_1 перебувала під впливом тяжкої для неї обставини судом обґрунтовано не взялися до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що станом на 25.04.2017 р. кредит нею не був сплачений.
Позивач в апеляційній скарзі обґрунтовує, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи, а саме не досліджено письмовий доказ кредитний договір №1612001/000-КФК/14 від 16.12.2014, укладений із ТОВ «ФК «Народна Позика» на загальну суму 300 000 грн.
В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не надано до суду жодного належного і допустимого доказу, щодо неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором № 1612001/000-КФК/14 від 16.12.2014 року .
Тобто судом було досліджено доказ, на який посилається апелянт - кредитний договір №1612001/000-КФК/14 від 16.12.2014, натомість позивачем не було подано доказів, що підтверджують прострочення виконання зобов`язань за цим договором на підтвердження власних тверджень про існування фінансового тиску в момент вчинення правочину у зв`язку із непогашеною заборгованістю.
При цьому документи, а саме: заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 25.07.2016 у справі №761/1328/16-ц, постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.11.2016 №761/1328/16-ц, заява представника ТОВ «ФК «Народна Позика» від 01.10.2018, лист Шевченківського районного суду м. Києві від 02.10.2018 №2226/18-вих/2-р/7613118/ю-35, - додаються апелянтом до апеляційної скарги без обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Згідно із ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому вказані документи датуються 2016, 2018 роками, тобто позивач мала об`єктивну можливість подати ці докази під час розгляду справи судом першої інстанції у визначені ЦПК України строки.
Отже, долучені до апеляційної скарги вище зазначені доказине можуть бути прийняті на стадії апеляційного перегляду справи за відсутності доказів неможливості їх подання у встановлений процесуальним законом строк.
Таким чином, позивачем не доведено наявність тяжких для неї обставин, під впливом яких вона вчинила оскаржувані правочини. 
Крім того, позивачем не було обґрунтовано та доведено наявність вкрай невигідних умов, на яких вчинені оскаржувані правочини.
При цьому судом було досліджено зміст оскаржуваних договорів, зокрема параграф 6 Договору купівлі-продажу земельної ділянки, згідно із яким продаж вчинено за 190 000,00 гривень. Розрахунки між сторонами здійснено таким чином: за попереднім договором, укладеним 06.04.2017 року, сплачено 140 000 гривень, решта суми 50 000 гривень сплачується у день підписання цього Договору. Зазначену в цьому Договорі ціну продажу Продавці вважають прийнятною і вигідною, розмір повністю їх задовольняє. А згідно із параграфами 4, 14 Договору купівлі-продажу житлового будинку Продаж цей вчиняється за 50000 гривень 00 коп., особи, котрі підписали цей договір, повною мірою розуміємо умови і значення даної угоди, її правові наслідки. Підтверджуємо, що ми діємо добровільно і узгоджено, зміст цієї угоди відповідає дійсним намірам як Продавців, так і Покупця.
Крім того, була проведена незалежна оцінка вартості майна, що відчужувалося, суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки», проти результатів (визначеної вартості) якої позивач заперечень в момент вчинення правочину не надавала.
При цьому як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на момент укладення договору усвідомлювала, що оцінка майна проведена на замовлення іншої особи та не заперечувала проти цього, а тому суд оцінив критично твердження позивача, що вона не давала згоду на проведення оцінки майна.
Апелянт стверджує, що, укладаючи оскаржувані договори, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 замовчували перед ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ту обставину, що вони не мали дійсного наміру перереєстровувати у майбутньому нерухоме майно на їх попередніх власників; підписані договори ОСОБА_1 та ОСОБА_4 взагалі не відповідали їх внутрішній волі, їх підписання не було вільним.
Як вбачається з матеріалів справи, змісту фактично вчинених угод, позивачка в момент укладення оскаржуваних договорів усвідомлювала, що нею вчиняються саме договори купівлі-продажу майна. При цьому як вбачається зі змісту оскаржуваних договорів, нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договорів, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договорів.
Доказів отримання грошових коштів в позику позивачка не надавала, зокрема, розписки із зазначенням в ній факту отримання коштів в борг та зобов`язання позивачки їх повернути в певний термін. Доказів повернення грошових коштів, які нібито були отримані позивачем в позику, позивач також не надала.
Існування домовленості між позивачкою та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо перереєстрації у майбутньому відчуженого позивачкою майна після повернення нею суми грошових коштів також не підтверджується жодними доказами, та навпаки спростовується укладеним між сторонами попереднім договором, умови якого не містять жодних згадок передачі грошових коштів у позику та подальшого повернення майна у власність позивачки та її доньки після повернення грошових коштів.
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було взято до уваги письмовий доказ - довідку Вишгородського районного відділу ГУ МНС України в Київській області № 308 від 25.07.2025 про те, що спірний житловий будинок внаслідок пожежі, яка відбулась 07.01.2004 зруйновано повністю.
Однак, як випливає із змісту укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, продавці свідчать, що, зокрема, будинок перебуває у належному технічному стані, повністю придатний для використання за призначенням; продавці несуть відповідальність за достовірність документів, які підтверджують їх право на житловий будинок, за всю надану ним покупцю інформацію стосовно предмету цього договору.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку порядку укладення оспорюваних правочинів та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав їх укладення під впливом тяжких обставин, помилки, обману.
Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 06 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді