ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 716/1876/24
провадження № 61-10075св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2025 року у складі судді Сірик І. С. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 липня 2025 року у складі колегії суддів Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») про захист прав споживачів та стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» 
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») в особі начальниці Кіцманського відділення ОСОБА_2. укладений договір банківського вкладу «Інвестиційний» № 53 (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну). Згідно з пунктом 1.1. договору банк зобов`язався відкрити депозитний рахунок № НОМЕР_1 за змістом «Депозитний вклад» на суму 5 000 євро зі сплатою 10,5 % річних в євро. 
16 серпня 2012 року позивач відповідно до умов договору вніс 
до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 5 000 євро, що підтверджується розпорядженням на внесення коштів на вклад від 16 серпня 2012 року.
Надалі він здійснював поповнення банківського вкладу, а саме: 06 вересня 2012 року на суму 20 000 грн; 15 листопада 2012 року на суму 132 євро та за рахунок нарахованих відсотків на суму 894 грн та 15 000 грн; 28 грудня 
2012 року на суму 10 000 грн; 28 грудня 2012 року на суму 40 000 грн та за рахунок нарахованих відсотків на суму 135 євро та 2 504 грн; 08 травня 
2013 року на суму 30 000 грн; 16 травня 2013 року на суму 5 612 грн та 138 євро; 29 липня 2013 року на суму 20 000 грн; 30 серпня 2013 року на суму 20 000 грн та за рахунок нарахованих відсотків на суму 8 330 грн та 195 євро; 28 листопада 2013 року на суму 10 674 грн та за рахунок нарахованих відсотків на суму 10 986 грн; 28 листопада 2013 року на суму 201 євро; 24 грудня 2013 року на суму 20 000 грн; 10 лютого 2014 року на суму 30 000 грн; 16 лютого 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 12 819 грн та 202 євро; 20 травня 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 16 371 грн та 210 євро; 
05 червня 2014 року на суму 20 000 грн; 20 червня 2014 року за рахунок нарахованих відсотків на суму 2 000 євро; 08 липня 2014 року на суму 
30 000 грн; 18 серпня 2014 року на суму 15 000 грн та за рахунок нарахованих відсотків на суму 18 780 грн та 381 євро; 31 жовтня 2014 року на суму 
15 000 грн, про що він отримував розпорядження, продовжуючи дію договору № 53 банківського вкладу. 
Позивач стверджував, що станом на 31 жовтня 2014 року у ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») зберігався його депозит на загальну суму 371 970 грн та 10 594 євро.
У грудні 2014 року позивачеві стало відомо про те, що начальниця Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. зникла, привласнивши кошти вкладників. 12 грудня 2014 року він звернувся 
до ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення вкладу та отримав відповідь, що вказаний ним договір банківського вкладу не укладався та в цьому банку не обліковується. За заявою ПАТ «Укрсоцбанк» щодо начальниці Кіцманського відділення ОСОБА_2. порушено кримінальне провадження. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено 
судово-почеркознавчу експертизу документів від 28 січня 2015 року № 98-К, згідно з якою підписи на договорі банківського вкладу «Інвестиційний» 
від 16 серпня 2012 року № 53 та розпорядженнях, виданих ОСОБА_1. 
від імені банку, належать начальниці Кіцманського відділення № 933 
ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. Також проведено судово-технічну експертизу документів від 24 лютого 2015 року № 209-К, згідно з якою відбитки печатки ПАТ «Укрсоцбанк», що нанесені на договорі банківського вкладу 
від 16 серпня 2012 року № 53 та розпорядженнях на внесення коштів на депозит, нанесені кліше печатки банку ПАТ «Укрсоцбанк», зразки якої надано на дослідження. Отже, у період з 16 серпня 2012 року до 31 жовтня 2014 року начальниця Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. шляхом зловживання своїм службовим становищем заволоділа коштами ОСОБА_1 , що знаходиться у банківському вкладі, в розмірі 371 970 грн та 10 594 євро, які залишаються неповернутими.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26 вересня 2024 року, просив стягнути з АТ «Сенс Банк» на його користь:
1 400 330,17 грн, з яких: сума неповернутого банківського вкладу - 371 970 грн; інфляційні втрати - 919 145,75 грн; 3 % річних в порядку 
статті 625 ЦК України- 109 214,42 грн;
13 704,51 євро, з яких: сума неповернутого банківського вкладу - 
10 594 грн; 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України - 3 110,51 євро.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Заставнівський районний суд Чернівецької області рішенням від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Стягнув з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 1 400 330,17 грн, з яких: сума неповернутого вкладу - 371 970 грн; інфляційні втрати - 919 145,75 грн; 
3 % річних - 109 214,42 грн; а також 13 704,51 євро, з яких: сума неповернутого банківського вкладу - 10 594 євро; 3 % річних - 3 100,51 євро.
Стягнув з АТ «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 15 140 грн.
Чернівецький апеляційний суд постановою від 31 липня 2025 року рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2025 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що 
під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 підтвердив факт укладення договору банківського вкладу та подальше внесення коштів на депозитний рахунок, у зв`язку з чим суди дійшли висновку, що між сторонами виникли договірні відносини на основі договору банківського вкладу, за яким одна сторона розмістила грошові кошти на депозит, а друга - зобов`язалася повернути грошові кошти, сплатити проценти в розмірі та на умовах визначених договором. Загальна сума вкладу ОСОБА_1 , визначена розпорядженням на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 2014 року становить 371 970 грн та 10 594 євро;
під час розгляду справи встановлено, що АТ «Сенс Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», свої зобов`язання за договором № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальниці Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. та ОСОБА_1 в частині повернення останньому вкладу, сплати процентів в загальному розмірі 371 970 грн та 10 594 євро не виконало, оскільки не спростувало доводи позивача належними доказами, якими могло бути, зокрема розпорядження на виплату коштів, як то від 31 жовтня 2014 року;
письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час -час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 
2014 року у справі № 6-118цс14, Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 06 червня 
2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), 
від 25 вересня 2018 року у справі № 753/18070/15-ц (провадження 
№ 61-12582св18);
з огляду на зміст розпоряджень на внесення коштів на депозит, вони містять обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки банку тощо. Отже, розпорядження, видані банком, як і укладений договір є допустимими та належними доказами у справі;
недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та / чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19). В постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Отже, факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними та допустимими доказами. У частині першій статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) 
від 16 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» недійсним не визнано, тому його чинність презюмується;
суди відхилили доводи сторони відповідача, що обставини у вказаній цивільній справі можуть бути правильно оцінені лише після розгляду кримінального провадження № 12014260110000622 від 21 листопада 2014 року відносно ОСОБА_2 , оскільки наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, що виникли між сторонами, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Про це, зокрема йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2019 року у справі 
№ 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21);
тому з відповідача АТ «Сенс Банк», який є правонаступником 
ПАТ «Укрсоцбанк», на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню банківській вклад за договором № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 
2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальниці Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. та ОСОБА_1 у розмірі 371 970 грн та 10 594 євро, а отже, в цій частині позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню;
вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Сенс Банк» 
3 % річних від простроченої суми, інфляційних витрат за вкладом у гривні, суд вказав, що відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розрахунком 3 % річних від простроченої суми в порядку 
статті 625 ЦК України, нарахованих на суму гривневого вкладу, за період 
з 13 грудня 2014 року до 25 вересня 2024 року, становлять 109 214,40 грн; інфляційні втрати за період з грудня 2014 року до вересня 2024 року становлять 919 145,75 грн; три відсотки річних, нарахованих на суму вкладу у євро, за період з 13 грудня 2014 року до 25 вересня 2024 року становлять 3 110,51 євро;
у відзиві та під час судового розгляду представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до 
статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України). Відповідно до пункту 2 частини першої 
статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. У цій справі предметом спору є вимоги про стягнення коштів за договором депозитного вкладу, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, а тому на зазначені вимоги позовна давність не поширюється (постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 30 листопада 2022 року у справі 
№ 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22), від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 04 вересня 2024 року у справі № 718/2832/23 (провадження № 61-3622св24)). Тому, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку 3 % річних, інфляційних втрат на вклад у гривні, суди зробили висновок про обґрунтованість вимог позивача, пред`явлених в порядку частини другої статті 625 ЦК України, щодо стягнення 3 % річних, нарахованих на суму гривневого вкладу, за період з 13 грудня 
2014 року до 25 вересня 2024 року у сумі 109 214,42 грн; інфляційних втрат за період з грудня 2014 року до вересня 2024 року у сумі 919 145,75 грн; 3 % річних, нарахованих на суму вкладу у євро, за період з 13 грудня 2014 року 
до 25 вересня 2024 року у сумі 3 110,51 євро, оскільки позовна давність на вимогу вкладника банку про повернення вкладу не поширюється;
за таких обставин, позов ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів, що полягає у стягненні суми вкладу за договором № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 вересня 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 у розмірі 371 970 грн та 10 594 євро, 3 % річних в розмірі 109 241,42 грн та 3 110,51 євро, інфляційних втрат в розмірі 919 145,75 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2025 року, АТ «Сенс Банк» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається:
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21), постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 569/12481/15 (провадження № 61-16076св19), від 31 липня 2020 року у справі № 201/3811/18 (провадження № 61-8733св19), від 03 лютого 2021 року у справі 
№ 569/12481/15 (провадження № 61-15367св20), від 26 червня 2023 року 
у справі № 306/1119/21 (провадження № 61-6392св23), від 22 грудня 2023 року у справі № 308/9488/21 (провадження № 61-11449св23), від 14 серпня 
2024 року у справі № 189/896/20 (провадження № 61-370св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21 (провадження № 61-4465св24), 
від 26 листопада 2024 року у справі № 202/3575/22 (провадження 
№ 61-17324св23);
крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування доказів та призначення експертизи, а також відмовили у зупиненні провадження у справі до розгляду кримінальної справи, відмовили у залученні до участі у справі третіх осіб (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди порушили вимоги статті 103 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів. Надані позивачем висновки експерта є неналежними доказами. Верховний Суд у постанові 
від 27 листопада 2024 року у аналогічній справі № 718/1305/23 (провадження № 61-18000св23) зробив висновок про наявність підстав для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів;
суди порушили вимоги статей 84, 95 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про витребування доказів. Представник відповідача звернувся до ГУ ДПС у Чернівецькій області із адвокатським запитом в якому просив надати інформацію про доходи позивача за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2014 року, у тому числі декларації про майновий стан і доходи. Відповіді на адвокатський запит не отримано;
суди порушили вимоги пункту частини першої статті 251 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи;
суди порушили вимоги статті 53 ЦПК України, не залучивши до справи третю особу. Відповідач подавав клопотання про залучення третьої особи ОСОБА_2 , оскільки у разі задоволення позову у банку буде право на звернення з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів;
договір банківського вкладу між позивачем та відповідачем не укладався, кошти на рахунок не вносилися. Позивач не вносив у касу банку 371 970 грн та 10 594 євро, ні будь-яку іншу суму на депозит за договором. Розпорядження не є доказом внесення коштів за договором від 16 серпня 
2012 року № 53. Позивач не надав ні банківської виписки, ні ощадної книжки, ні сертифіката, ні будь-якого іншого документа на підтвердження внесення коштів за договором від 16 серпня 2012 року № 53;
відсутні докази того, що позивач фізично міг мати 371 970 грн та 
10 594 євро. У кримінальній справі та в усіх цивільних справах всі особи, які вважають себе потерпілими не надають доказів своїх доходів. Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу від 16 серпня 2012 року 
№ 53 є нікчемним, оскільки письмова форма не додержана. Позивач не надав доказів внесення 371 970 грн та 10 594 євро депозиту за договором. Позивач не довів належними та допустимими доказами укладення договору банківського вкладу та внесення грошової суми на його вкладний (депозитний) рахунок, враховуючи, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею відповідного документа або ощадного сертифіката;
експертний висновок від 24 серпня 2015 року № 209-К за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 12014260110000622 не може бути доказом у справі та не може підтверджувати факти належності печаток відповідача на договорі та розпорядженнях, копії яких додані до позову. В експертному висновку від 24 серпня 2015 року № 209-К вказано, що об`єкти та зразки доставлені на дослідження нарочно, а не в упакованому вигляді;
суд стягнув інфляційні втрати та 3 % річних за період з 13 грудня 
2014 року до 25 вересня 2024 року, тобто з порушенням позовної давності. Нарахування та стягнення грошових коштів за статтею 625 ЦК України за вимогами вкладника, можливе виключно за 3 роки до дати подачі позову до суду;
щодо колишньої начальниці відділення ПАТ «Укрсоцбанк» 
ОСОБА_2. обвинувальний вирок не винесено.
У серпні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» 
від АТ «Сенс Банк» надійшло клопотання про передачу справи № 716/1876/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Доводи інших учасників справи
У вересні 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні. Також просив відмовити у задоволені клопотання АТ «Сенс Банк» про передачу справи № 716/1876/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 16 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») в особі начальниці Кіцманського відділення ОСОБА_2. укладений договір № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну).
У договорі сторони обумовили, що банк відкриває депозитний рахунок 
№ НОМЕР_1 та приймає на вклад кошти в сумі 5 000 євро під 10,5 % річних у євро (пункт 1.1); на депозитний рахунок допускаються додаткові внески коштів (пункт 1.3).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 5 000 євро (а. с. 23, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 06 вересня 
2012 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000 грн (а. с. 24, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення відсотків на депозит 
від 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» 132 євро, 894 грн відсотками та суму депозиту - 15 000 грн (а. с. 25, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 28 грудня 
2012 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в сумі 
10 000 грн (а. с. 26, том 1).
Відповідно до розпорядження від 28 грудня 2012 року на внесення відсотків на вклад та продовження дії договору від 16 серпня 2012 року № 53 
ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» суму відсотків, нарахованих 
до 15 лютого 2013 року, у розмірі 135 євро та 2 504 грн, а також додатково 40 000 грн, внесених на депозит (а. с. 27, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 08 травня 
2013 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 30 000 грн (а. с. 28, т. 1).
Відповідно до розпорядження від 16 травня 2013 року на внесення відсотків на депозит та поповнення вкладу, продовження дії договору від 16 серпня 
2012 року № 53 ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти у сумі 5 612 грн та 138 євро (а. с. 29, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 29 липня 
2013 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000 грн (а. с. 30, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000 грн та суму відсотків на депозит в розмірі 8 330 грн та 195 євро (а. с. 31, т. 1).
Згідно з розпорядженням від 28 листопада 2013 року на внесення коштів на депозит та продовження дії договору до 16 лютого 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 10 674 грн, відсотки в сумі 10 986 грн (а. с. 32, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 28 листопада 2013 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 201 євро. При цьому загальна сума депозиту станом на 28 листопада 2013 року у євро склала 7 801 (а. с. 33, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 24 грудня 
2013 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000 грн. При цьому загальна сума депозиту у гривнях станом на 24 грудня 2013 року становила 214 000 (а. с. 34, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 10 лютого 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 30 000 грн (а. с. 35, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення відсотків на депозит від 16 лютого 
2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» відсотки на депозит в розмірі 12 819 грн та 202 євро (а. с. 36, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення відсотків та коштів на депозит 
від 20 травня 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» суму відсотків на депозит у розмірі 16 371 грн та 210 євро (а. с. 37, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення відсотків та коштів на депозит 
від 05 червня 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 20 000 грн (а. с. 38, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 20 червня 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» кошти на депозит терміном на 30 днів з нарахуванням відсотків з 20 червня 2014 року у розмірі 17 % в розмірі 2 000 євро (а. с. 39, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 08 липня 
2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» кошти в розмірі 30 000 грн (а. с. 40, т. 1).
Відповідно до розпорядження на внесення коштів на депозит від 18 серпня 2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 15 000 грн та суму відсотків на депозит у розмірі 18 780 грн та 381 євро 
(а. с. 41, т. 1).
Згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 31 жовтня 
2014 року ОСОБА_1 вніс до ПАТ «Укрсоцбанк» кошти в розмірі 15 000 грн (а. с. 42, т. 1).
Загальна сума вкладу ОСОБА_1 становить 371 970 грн та 10 594 євро.
12 грудня 2014 позивач письмово звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою про повернення вкладу.
20 листопада 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до правоохоронних органів із заявою про вчинення начальницею Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2 кримінального правопорушення за фактом зловживання службовим становищем, що полягало в отриманні від фізичних осіб протягом тривалого часу грошових коштів, укладення від імені банку договорів банківських вкладів, однак невнесення цих коштів на рахунки банку (а. с. 45-46, т. 1), про що Кіцманським РВ УМВС України в Чернівецькій області внесено відомості до ЄРДР за № 12014260110000622 від 21 листопада 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України 
(а. с. 44-45, т. 1).
Договір банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) № 53 від 16 серпня 2012 року, укладений між 
ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальниці Кіцманського відділення № 933 
ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. та ОСОБА_1 , та розпорядження на внесення коштів на депозит від 16 серпня, від 06 вересня, від 15 листопада, 
від 28 грудня 2012 року, від 08, 16 травня, від 29 липня, від 30 серпня, 
від 28 листопада, від 24 грудня 2013 року, від 10, 16 лютого, від 20 травня, 
від 05, 20 червня, від 08 липня, від 18 серпня, від 31 жовтня 2014 року визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 12014260110000622 
від 21 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами третьою-п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України, та зберігаються в матеріалах кримінального провадження (а. с. 172-173, т. 1).
Відповідно до висновку експерта від 28 січня 2015 року № 98-К у кримінальному провадженні № 12014260110000622 від 21 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами третьою-п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України підписи у договорі № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» від 16 серпня 2012 року, укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 у графах «Від імені банка» та навпроти прізвища « ОСОБА_2 » у розпорядженнях на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, від 06 вересня 2012 року, 
від 15 листопада 2012 року, від 28 грудня 2012 року, від 08 травня 2013 року, від 16 травня 2013 року, від 29 липня 2013 року, від 30 серпня 2013 року, 
від 28 листопада 2013 року, від 28 листопада 2013 року, від 24 грудня 2013 року, від 10 лютого 2014 року, від 16 лютого 2014 року, від 20 травня 2014 року, 
від 05 червня 2014 року, від 20 червня 2014 року, від 08 липня 2014 року, 
від 18 серпня 2014 року, від 31 жовтня 2014 року, виконані однією 
особою - ОСОБА_2 (а. с. 51-104, т. 1).
Згідно з висновком експерта від 24 лютого 2015 року № 209-К у кримінальному провадженні № 12014260110000622 від 21 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 191 та статтею 200 КК України відбитки печатки у розпорядженні на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, нанесені кліше печатки, зразки якої надані на дослідження; відбитки печатки у договорі № 53 банківського вкладу (Інвестиційний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) від 16 серпня 2012 року, розпорядженнях на внесення коштів на депозит від 16 серпня 2012 року, від 06 вересня 2012 року, від 15 листопада 2012 року, від 28 грудня 2012 року, від 16 серпня 2012 року, від 08 травня 2013 року, від 16 травня 2013 року, від 29 липня 2013 року, 
від 30 серпня 2013 року, від 28 листопада 2013 року, від 28 листопада 2013 року, від 24 грудня 2013 року, від 10 лютого 2014 року, від 16 лютого 2014 року, 
від 20 травня 2014 року, від 05 червня 2014 року, від 20 червня 2014 року, 
від 08 липня 2014 року, від 18 серпня 2014 року, від 31 жовтня 2014 року, нанесені кліше печатки, зразки якої надані на дослідження (а. с. 105-168, т. 1).
За змістом службового розслідування Управління банківської безпеки 
у Західному регіоні (місто Львів) Департаменту безпеки ПАТ «Укрсоцбанк» за фактом порушень, допущених співробітниками Кіцманського відділення № 933 у Подільському регіоні ПАТ «Укрсоцбанк», встановлено, що ОСОБА_2 обіймає посаду начальниці Кіцманського відділення № 933 Департаменту роздрібних продажів у Подільському регіоні центру роздрібного бізнесу 
ПАТ «Укрсоцбанк».
До обов`язків ОСОБА_2 відноситься затвердження підписом документів фінансового, розрахункового характеру, листів, договорів відповідно до наданої довіреності.
Згідно з довіреністю ОСОБА_2 надано право від імені банку укладати договори банківського вкладу на умовах Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом підписання заяв про розміщення депозиту.
Відповідно до довіреності, виданої АКБ СР «Укрсоцбанк», начальниці Кіцманського відділення Чернівецької філії ОСОБА_2. надано право від імені банку укладати договори банківського вкладу відповідно до Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб у ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом підписання заяв про розміщення депозиту.
Зі слів заявника, ОСОБА_2 особисто на комп`ютері роздруковувала договори банківського вкладу на відповідні суми як в національній, так і в іноземній валютах. Після цього заявники готівкові кошти передавали ОСОБА_2 особисто в руки, а остання ставила свій підпис на роздрукованих договорах та розпорядженнях, завіряючи свій підпис відбитком печатки.
Правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є АТ «Сенс Банк».
У відзиві на позов від 16 жовтня 2024 року АТ «Сенс Банк» міститься клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог 
ОСОБА_1 (а. с. 20-24, т. 2).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі 
№ 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 
2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі 
№ 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 
2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався не те, що у даній справі між ним та банком існують договірні відносини банківського вкладу. Договір між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений в письмовій формі з уповноваженою особою банку - начальницею відділення та посвідчений печаткою ПАТ «Укрсоцбанк», а тому вважає, що відповідач зобов`язаний повернути йому вклад у визначеному розмірі, а також 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані на суму гривневого вкладу.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що правопорядок виключає застосування позовної давності до вимог про повернення вкладів, щоб гарантувати їх збереження у довгостроковій перспективі та стимулювати довіру до банків. Тобто в основі виключення вимог вкладника із сфери дії позовної давності є 
політико-правовим. Цей «імунітет» має поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою.Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
На вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, позовна давність не поширюється відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання. Тому позовні вимоги відлягають задоволенню.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (рішення у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, 
від 10 березня 2011 року). 
Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (рішення у справі «Гайдук та інші проти України», заяви № № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, від 02 липня 2002 року).
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
У частині другій статті 640 ЦК України визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 
2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та / або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження 
№ 61-14545сво20)).
Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вказувала, що:
оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. пункти 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));
суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (див. пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));
оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (див. пункт 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі 
№ 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження 
№ 61-1800сво24) зазначено, що: 
договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу);
парламентом у частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку;
оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.
Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження 
№ 61-4447сво18)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) 
(див., зокрема постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі 
№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20) вказано, що «у касаційній скарзі банк стверджує про неналежність і недопустимість копії висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд як доказу, оскільки позивач не додав до позовної заяви дозволу слідчого Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України міста Києва на використання цього висновку у цивільній справі, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні № 32014000000000048. З такими доводами касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не погоджується. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; близькі за змістом приписи є у частині першій і другій статті 76 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 77 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша 
статті 59 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; частина перша статті 78 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати). Висновок 
судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».
У справі, що переглядається:
позивач просив стягнути з відповідача тіло депозитів та нараховані 
3 % річних й інфляційні втрати за договором банківського вкладу, посилаючись на те, що його заява про повернення вкладів залишилась без задоволення, а тому договірні відносини за договором банківських вкладів від 16 серпня 
2012 року № 53 припинились з 15 грудня 2014 року;
банк заперечував право позивача, посилаючись на недоведеність факту укладення договорів та внесення вкладів;
суди встановили, що при укладанні між сторонами договорів банком приймались грошові кошти від позивача, про що свідчать відповідні розпорядження на внесення коштів на депозит. Загальна сума вкладу ОСОБА_1 визначена розпорядженням на внесення коштів на депозит становить 371 970 грн та 10 594 євро;
суди дослідили розпорядження на внесення коштів на депозит та зазначили, що вони містять обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки банку тощо. За таких обставин суди зробили правильний висновок, що розпорядження видані банком, як і укладений договір, є допустимими та належними доказами у справі;
суди встановили, що відповідно до висновку експерта від 28 січня 
2015 року № 98-К у кримінальному провадженні № 12014260110000622 
від 21 листопада 2014 року підписи у договорі № 53 банківського вкладу «Інвестиційний» (депозитний вклад зі сплатою процентів в кінці терміну) 
від 16 серпня 2012 року, укладеному між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальниці Кіцманського відділення № 933 ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. та ОСОБА_1., у графах «Від імені банку» та навпроти прізвищ 
« ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », у розпорядженнях на внесення коштів на депозит виконані однією особою - ОСОБА_2 ;
суди врахували, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та / чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору. Саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення ними вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору;
оскільки договір банківського вкладурозірваний внаслідок односторонньої відмови позивача, однак грошове зобов`язання банк не виконав, то оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суди обґрунтовано задовольнили вимоги позивача про стягнення банку 3 % річних від простроченої суми та інфляційних витрат за вкладом у гривні відповідно до статті 625 ЦК України;
при цьому суди обґрунтовано вказали, що на вимоги про стягнення 
3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 716/1842/24 (провадження № 61-1735сво25).
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди порушили вимоги статті 103 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів. 
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Заставнівський районний суд Чернівецької області ухвалою від 10 грудня 
2024 року, зокрема у задоволенні клопотання АТ «Сенс Банк» про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів відмовив (а. с. 125-127, т. 2).
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що призначення експертизи в даному випадку не є обов`язковим, і в матеріалах справи наявні висновки експертів, які підлягають оцінці судом, другою стороною не поставлено під сумніви наявні висновки експертів, а фактично висловлено незгоду з ними, підстави для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів відсутні, а отже, у задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити за необґрунтованістю.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 28 квітня 2025 року у задоволенні клопотання АТ «Сенс Банк» про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів відмовив 
(а. с. 225-226, т. 2).
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що до матеріалів справи приєднано виконаний в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014260110000622 висновок судово-почеркознавчої експертизи документів від 28 січня 2015 року № 98-К, висновок 
судово-технічної експертизи документів від 24 лютого 2015 року № 209-К. Отже, не заслуговують на увагу доводи АТ «Сенс Банк» про те, що експертні висновки, проведені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014260110000622 від 21 листопада 2014 року, є неналежними доказами, а у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, АТ «Сенс Банк» не було позбавлено можливості заявити клопотання про призначення повторної експертизи. За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання банку про призначення комплексної 
судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів.
Помилковим є твердження банку про те, що Верховний Суд у постанові 
від 27 листопада 2024 року у аналогічній справі № 718/1305/23 (провадження № 61-18000св23) зробив висновок про наявність підстав для призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів.
У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 718/1305/23 (провадження № 61-18000св23) Верховний Суд зазначив, що, відмовляючи у задоволенні клопотань про призначення експертиз суди залишили поза увагою наявність сумнівів щодо справжності саме цього депозитного договору про який позивач не згадувала у кримінальному провадженні, відповідне розпорядження про поповнення вкладу саме на 30 000 доларів США не надавала (протоколи допиту а. с. 40-47).
Натомість у справі, що переглядається, наданий позивачем договір був предметом дослідження експерта під час проведення експертизи у рамках кримінального провадження.
Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суди порушили вимоги статей 84, 95 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про витребування інформації про доходи позивача за період з 01 січня 2004 року до 31 грудня 2014 року, у тому числі декларації про майновий стан і доходи.
Ці доводи не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки відомості, які просив витребувати відповідач, виходять за межі предмету спору та не сприятимуть з`ясуванню тих обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з огляду на те, що майновий стан позивача не має жодного відношення до факту неповернення банківського вкладу відповідачем, внесення якого позивач довів належними та допустимими доказами. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду 
від 13 січня 2025 року у справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24).
Помилковим є твердження відповідача про те, що суди порушили вимоги пункту частини першої статті 251 ЦПК України, відмовивши у задоволенні клопотання про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи.
У постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження 
№ 61-5752сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Касаційний суд вважає, що відповідач не обґрунтував об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Тому відсутні підстави для зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду кримінальної справи.
Доводи про те, що суди порушили вимоги статті 53 ЦПК України, не залучивши до справи третю особу ОСОБА_2 , суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки спір виник між вкладником та банком і рішення суду у цій справі (щодо стягнення заборгованості за договором вкладу) не впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 . Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13 січня 2025 року у справі № 718/435/24 (провадження 
№ 61-13609св24).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Отже, колегія суддів виснує, що обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року).
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення 
у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 
2010 року).
На думку судової колегії, судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Щодо клопотання про передачу прави на розгляд Великої Палати Верховного Суду
27 серпня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання АТ «Сенс Банк» про передачу справи № 716/1876/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Клопотання мотивоване наявністю протилежних за змістом висновків суду касаційної інстанції щодо поширення / непоширення позовної давності на вимоги вкладника про стягнення сум за статтею 625 ЦК України. Банк зазначає, що з огляду на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, яка має бути застосована в майбутньому та для запобігання судових помилок, які в подальшому не могли б бути виправлені відповідно до цивільного процесуального законодавства, а також з урахуванням того, що принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно спірних питань, справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Аналіз змісту клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та матеріалів справи свідчить про відсутність виключної правової проблеми у цій справі. Особою, яка звернулася із клопотанням, не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема, та яким чином передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Також не надано обґрунтування наявності різної правозастосовної практики у цій категорії спорів. 
Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
У клопотанні відсутнє обґрунтування кількісного та якісного показників, які б свідчили про наявність виключної проблеми, необґрунтовано відступ від висновків Великої Палати Верховного Суду та необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Сенс Банк» про передачу справи № 716/1876/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 04 березня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 липня 
2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк