ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2026 року 	Справа № 280/1931/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Садового І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу 
за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
10.03.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в зарахуванні позивачу до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 30.07.1999 до 31.07.2003, та внесенні, у зв`язку з цим, відповідних змін до облікової справи офіцера запасу ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 30.07.1999 до 31.07.2003 та внести до особової справи офіцера запасу ОСОБА_1 запис про проходження військової служби у період навчання, з 30.07.99 по 31.07.2003, на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.
Ухвалою суду від 12.03.2026 відкрито провадження у справі №280/1931/26, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику учасників справи.
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№12338 від 10.03.2026). Зокрема зазначено, що згідно з наказом ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого № 192-С від 30.07.1999 позивача було зараховано на денну форму навчання до військово-юридичного факультету № 6 та надалі відраховано з навчального закладу у зв`язку із закінченням навчання. У подальшому позивач проходив службу в органах прокуратури України та після звільнення з військової служби перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , як офіцер запасу. 01.02.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою № 07/01 про зарахування до вислуги років періоду навчання з 30.07.1999 по 31.07.2003 та внесення відповідних змін до особової справи. Листом від 13.02.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовив у задоволенні заяви позивача, мотивуючи це відсутністю правових підстав для такого зарахування. На думку позивача, така позиція відповідача є протиправною, оскільки період навчання у вищому закладі освіти має бути врахований до вислуги років згідно з чинним законодавством. На підставі вищевикладеного представник позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, матеріали справи містять докази належного повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 про розгляд в Запорізькому окружному адміністративному суді справи №280/1934/26 (а.с.32, 34).
На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 27.08.1998 Комунарським РВ УМВС України у Запорізькій області (а.с.8-11).
Відповідно до витягу з наказу В.о. ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого №192-С від 30.07.1999, позивача згідно з рішенням приймальної комісії від 30.07.1999 було зараховано на навчання на військово-юридичний факультет за денною формою навчання (а.с.24 зворотній бік).
Наказом ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого №208-С від 29.06.2004 позивача було відраховано з 30.06.2004 у зв`язку із закінченням навчання та здобуттям кваліфікації юриста-спеціаліста (а.с.25).
У зв`язку із закінченням військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого наказом Міністра оборони України № 382 від 26.06.2004 позивачу було присвоєно офіцерське звання - «лейтенант юстиції» та направлено для подальшого проходження військової служби до органів прокуратури, про що свідчать відомості витягу з наказу Начальника Військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого №86 від 26.06.2004 (а.с.13).
У період з 01.08.2003 по 05.11.2004 ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури України на посадах: курсант, слідчий та прокурор криміналіст. З 18.09.2025 позивач перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується записами військового квитка позивача серії НОМЕР_4 від 16.05.2007 (а.с.14-17).
01.02.2026 позивач через представника звернувся до відповідача із заявою № 07/01-Р, у якій просив зарахувати до вислуги років на військовій службі період навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 по 31.07.2003 та внести відповідні зміни до його особової справи офіцера запасу (а.с.22).
Листом від 13.02.2026 за № 1429-504 відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви, зазначивши, що попри наявність в особовій справі інформації про навчання позивача на військово-юридичному факультеті, правові підстави для зарахування до вислуги років періоду навчання на теперішній час відсутні (а.с.23). 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в зарахуванні до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 31.07.2003, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статі 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.09.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Відповідно до пункту "а" частини першої статі 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII до вислуги років для призначення пенсії зараховується, зокрема, військова служба.
При цьому статтею 2 Закону №2232-XII визначено види військової служби, серед яких, зокрема військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).
Відповідно до пункту в частини першої статті 24 Закону №2232-XII (у редакції чинній на момент вступу позивача до військово-юридичного факультету), початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу.
В свою чергу, Законом України «Про вищу освіту» визначено, що особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу з метою здобуття певного освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня є слухачем. 
Судом встановлено, що за обставинами даної справи спірним є питання щодо наявності підстав для зарахування позивачу до вислуги років військової служби періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 31.07.2003.
Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 15 «Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах», затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України від 28.12.1995 №360/342 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.01.1996 за №39/1064, (який був чинним на момент вступу позивача на навчання) вбачається, що військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.
У свою чергу, відповідно до Указу Президента України від 20.11.1996 № 1105/96 «Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково дослідної роботи у галузі військового законодавства», військово-юридичний факультет (військової юстиції) утворений у складі національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, відноситься до системи військової освіти та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто має статус військово-навчального закладу.
Даний статус встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1998 №70 «Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого» та постановою від 15.12.1997 №1410 «Про Перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти», де також зазначено факультет військової юстиції Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.
Таким чином, згідно з переліком вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 №1410 «Про створення єдиної системи військової освіти» військово-юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого входить до військових навчальних підрозділів Міноборони України.
В свою чергу, згідно пункту 1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 399 від 30.10.1998, до вищих військових навчальних закладів відносяться такі військові структури, як військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах які готують фахівців з відповідними освітньо-кваліфікаційними рівнями.
Як вже було встановлено судом, позивач в установленому порядку був зарахований до військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, тому початком проходження ним військової служби у Збройних Силах України має бути день зарахування за денною формою навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого - тобто 30.07.1999.
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що пунктом 4 Розділу І Тимчасового положення «Про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами», затвердженого Указом Президента від 13.05.1993 № 174/93, (яке втратило чинність 01.01.2002, тобто чинного в період вступу позивача та навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого), встановлено, що початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних. 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Офіційне тлумачення вищезазначеного конституційного положення щодо недопустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99. В указаному Рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відтак, законність підстав зарахування періоду навчання за денною формою навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 31.07.2003 у військову службу слідує, зокрема, з приписів чинного на момент прийняття на навчання позивача абзацу 3 пункту 4 Тимчасового положення про проходження військової служби, яким чітко встановлено, що початком проходження військової служби є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2022 у справі №640/15410/21.
Венеціанська комісія у своїй доповіді № 512/2009 «Про верховенство права», прийнятій 25-26 березня 2011 року, розкриваючи поняття «юридична визначеність», наголошує на тому, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до верховенства права. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним; вона також зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед (до його застосування) та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44).
У дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) під назвою «Мірило правовладдя», розробленому і затвердженому 11-12 березня 2016 року, «передбачуваність» означає не лише те, що приписи акта права мають бути проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними».
Крім того, у цьому Дослідженні міститься висновок про те, що поняття «якість закону», зокрема, охоплює таких два складових елемента: передбачуваність актів права; сталість і послідовність приписів права.
У рішеннях ЄСПЛ та Верховного Суду сформувалась стала практика щодо визначення відповідних критеріїв.
Так, ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував «якість законодавства» і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05, п. 51) «... якість законодавства ... - доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні»; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону».
Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово- фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява № 10640/05, п. 186) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 109, ПО). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява № 30985/96, п. 84).
Аналогічні підходи застосовані ЄСПЛ також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, n. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, n. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, n. 163.
Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» .... також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр V. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» (C.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «P.G. та J.H. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.H. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно із законом», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99 n. 109).
У постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 (провадження 11-532заі18) Велика Палата Верховного Суду також врахувала правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06 п. 50-56) та визначила концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Аналогічна правова позиція Великою Палатою Верховного Суду викладена у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17, від 13 лютого 2019 у справі № 233/4308/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, серед яких ті, що стосуються зарахування стажу роботи для пенсійного забезпечення.
У постанові від 13 лютого 2019 року, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18, із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статті 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН (ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української CPC № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року), статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчинену 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі та підписану від імені України 07 травня 1999 року (ратифіковану Законом України № 137-V від 14 вересня 2006 року) зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Цей принцип також неодноразово був застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час вирішення спорів у соціальній сфері, зокрема, у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 580/122/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 576/1724/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 679/761/15-а, від 27 лютого 2018 року у справі № 642/3284/17, від 27 лютого 2018 року у справі № 227/2360/17, від 17 грудня 2018 року у справі № 344/12315/16-а.
Вимога щодо «якості закону» та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини 1 статті 57 Конституції України, яка встановлює, що «кожному гарантується право знати свої права і обов`язки». Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.
Отже, оскільки позивач був зарахований на навчання до військово-навчального закладу наказом В.о. ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого №192-С від 30.07.1999, то з урахуванням вищевикладеного, є наявність підстав вважати, що початком проходження позивачем військової служби є 30.07.1999.
При вирішенні спору суд враховує, що оскільки при звільненні з військової служби у запас позивач не набув права на пенсію за вислугу років на військовій службі, його особова справа відповідно до пункту 1.8 розділу ІV Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №333 від 26.05.2014, була направлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також не заперечується відповідачем у листі №1429/504 від 13.02.2026.
Відповідно до пункту 1.2 розділу ІV Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №333 від 26.05.2014, серед основних завдань обліку особового складу є: документальне відображення проходження військової служби військовослужбовцями, а також трудової діяльності працівників Збройних Сил України; ведення довідкової роботи з питань проходження військової служби особовим складом і розшуку військовослужбовців.
Відповідно до пункту 1.6 розділу ІV Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №333 від 26.05.2014, організація і стан обліку особового складу покладаються:
у підрозділах - на командирів підрозділів;
на кораблях - на старших помічників (помічників) командирів кораблів;
у військових частинах і з`єднаннях - на начальників штабів військових частин і з`єднань;
у військових частинах і на кораблях, де посади начальника штабу і старшого помічника (помічника) командира корабля штатом не передбачені, - на командирів військових частин, кораблів;
у військових навчальних закладах, установах і організаціях - на начальників штабів, а там, де вони штатами не передбачені, - на керівників закладів, установ і організацій;
у військових комісаріатах - на військових комісарів;
в органах військового управління - на начальників штабів, а там, де вони штатами не передбачені, - на командира (керівника) органу військового управління;
у кадрових органах - на керівників кадрових органів;
у структурних підрозділах Генерального штабу і Міністерства оборони - на керівників цих структурних підрозділів.
За змістом пунктів 1, 9 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389 від 03.06.2013, військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території, завданнями яких визначено ведення обліку осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах в запас або у відставку (далі - особи, звільнені з військової служби), які проживають на відповідній території, для оформлення документів, що додаються до пенсійної справи відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З урахуванням наведеного, враховуючи звільнення позивача з військової служби у запас та направлення його особової справи до ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов висновку, що повноваження на внесення змін до послужного списку покладено саме на відповідача, у якого зберігається особова справа позивача, що містить оригінал послужного списку.
Таким чином, з урахуванням викладеного вище в сукупності, суд дійшов висновку, про протиправність дій відповідача щодо відмови в зарахуванні позивачу до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, з 30.07.1999 по 31.07.2003 та внесенні, у зв`язку з цим, відповідних змін до послужного списку облікової справи офіцера запасу, оскільки, як було встановлено судом вище, на момент прибуття позивача на навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, чинним на той момент законодавством було передбачено віднесення такого навчання до початку військової служби.
Також, за наведених підстав, зважаючи на встановлену вище протиправність дій відповідача, суд дійшов висновку, що для належного та об`єктивного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 по 31.07.2003 та внести до послужного списку особової справи офіцера запасу запис про проходження військової служби у період навчання з 30.07.1999 по 31.07.2003 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого. 
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1064,96грн, що підтверджується квитанцією №7316-3843-1736-6531 від 06.03.2026 (а.с.6).
За таких обставин, судовий збір у розмірі 1064,96грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до вислуги років на військовій службі періоду навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 до 31.07.2003 та внесенні, у зв`язку з цим, відповідних змін до облікової справи офіцера запасу.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) до вислуги років на військовій службі період навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 30.07.1999 по 31.07.2003 та внести до особової справи офіцера запасу запис про проходження військової служби у період навчання з 30.07.1999 по 31.07.2003 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ) судовий збір у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення складено у повному обсязі та підписано 21.04.2026.

Суддя І.В.Садовий