ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6051/25  Номер провадження 22-ц/814/1750/26	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Салашного Михайла Олексійовича, представника ОСОБА_1 , і адвокатки Васильєвої Любові Миколаївни, представниці ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 14:45:43 (27 листопада 2025) до 13:36:34 (08 грудня 2025); дата виготовлення повного текста рішення – 08 грудня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , просила ухвалити рішення, яким виділити їй в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру кв.  АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за нею; припинивши на неї право спільної сумісної власності; 
виділити ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя квартиру   АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на такі обставини і доводи.
Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 з 18 вересня 2010 року до 24.09.2024 р. Вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спірні квартири придбані у період шлюбу за спільні кошти.
Вони проживали однією сім?єю в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Через тиск відповідача 09.07.2024 року вона подарувала належну їй частку вказаної квартири неповнолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після цього відповідач вигнав її з молодшим сином із цієї квартири. Наразі в квартирі проживають відповідач, його нова дружина та їхній старший син ОСОБА_5 .

У липні 2025 року ОСОБА_1 пред?явив зустрічний позов, просив ухвалити рішення, яким визнати обидві спірні квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнати за кожним право на частку вказаних квартир.
В обгрунтування заявлених вимог посилався на те, що обидві квартири придбані у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю. 

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Полтави від 17 липня 2025 року обидва позови об?єднані в одне провадження.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 08 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволені частково.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.
Виділено ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру   АДРЕСА_2 .
Виділено ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартиру   АДРЕСА_1 .
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у сумі 138 340 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави витрати щодо сплати судового збору у сумі 6 740,40 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 29 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання адвокатки Васильєвої Л.М., представниці ОСОБА_2 , про стягнення витрат на правничу допомогу. 

В апеляційній скарзі адвокат Салашний М.О., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд, вирішуючи спір, мав застосувати норми ч.4,ч.5 ст.71 СК України, за якими присудження грошової компенсації за частку у спільному майні можливе лише за умов внесення одним із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду і за згодою іншого співвласника. Суд не врахував висновки щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові ВП ВС від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, та не звернув уваги, що позивачка ОСОБА_2 з огляду на заявлені нею вимоги не внесла на депозитний рахунок суду суму вартості спірного майна (квартир), а ОСОБА_1 у суді першої інстанції категорично заперечував проти виплати йому компенсації вартості його частки у квартирі. 
Суд першої інстанції у порушення вимог ст.13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог первісного позову, адже ОСОБА_2 просила виділити їй у власність квартиру  АДРЕСА_5 , припинивши право на частку у ній ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі адвокатка Васильєва Л.М., представниця ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд правильно встановив фактичні обставини щодо набуття у спільну сумісну власність обох квартир, проте безпідставно проігнорував вимоги первісного позову, за яким ОСОБА_2 просила виділити їй у власність в порядку поділу квартиру  АДРЕСА_5 .
Своїм рішенням суд виділив їй власність квартиру АДРЕСА_4 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 , доступ до якої має тільки ОСОБА_1 .
Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 разом із старшим сином проживають у квартирі АДРЕСА_6 площею 191 м.кв.
Суд не звернув уваги, що вимоги первісного позову є вимогами про поділ множинного спільного майна – декількох об?єктів нерухомості, а не вимогами про поділ єдиної неподільної речі і, відповідно, припинення права одного із співвласників на частку спільному майні. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу адвоката Салашного М.О., представника ОСОБА_1 , слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу адвокатки Васильєвої Л.М., представниці ОСОБА_2 , - задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 18.09.2010 року до 24.09.2024 року.
Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У період шлюбу сторонами придбано таке майно:
- квартира  АДРЕСА_1 , загальною площею 48,36 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , вартість на час придбання становила 677 040,00 грн;
- квартира  АДРЕСА_2 , загальною площею 38,98 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , вартість на час придбання становила 400 360,00 грн.

Задовольняючи частково первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з такого.
Сторони мають на праві спільної сумісної власності дві однокімнатні квартири АДРЕСА_7 . Позивачка ОСОБА_2 просила виділити їй у порядку поділу майна подружжя квартиру АДРЕСА_5 , а відповідачу ОСОБА_1 – квартиру АДРЕСА_4 . Відповідач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на частину кожної із квартир.
Вартість обох квартир становить 1 077 400 грн (кв.188 – 400 360,00 грн, кв. АДРЕСА_5 – 677 040,00 грн). Розмір частки кожного з подружжя становить 538 700 грн. Різниця вартості квартири більшою площею та частки подружжя у спільному майні становить 138 340 грн.
У власності сторін наявне множинне майно, кожна із наявних у власності сторін квартир є неподільним майном. Поділ кожної із них із виділенням по частці кожному унеможливить фактичне користування квартирою жодним із колишнього подружжя, оскільки вселитися до житла з дотриманням вимог ст.50 ЖК України неможливо, так як квартири є однокімнатними, виділити кожному із сторін ізольоване житло, яке б мало окремий вхід, не можливо. Визначення порядку користування цими квартирами становитиме додатковий тягар для сторін. Тому таке рішення суду буде не ефективним для захисту прав та інтересів сторін.
Отже, суд вважав, що доцільно поділити таке майно в натурі, виділивши кожному із колишнього подружжя у власність по одній квартирі та вирішивши питання щодо виплати відповідної компенсації різниці у вартості.
Враховуючи відмову відповідача ОСОБА_1 отримувати компенсацію, з врахуванням положень ст.71 СК України, доцільним є виділити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 , яка є більшою за площею та стягнути із нього на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості квартири та його частки у спільному майні для дотримання рівності часток сторін у сумі 138 340 грн. Така сума не буде надмірним тягарем для відповідача, оскільки у його власності залишається нерухоме майно більшої вартості, ніж майно, виділене позивачці.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Згідно ч.1, ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Відповідно ч.4, ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Cтаттею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У межах розгляду цієї справи презумпція спільної сумісної власності на обидві квартири не спростована.
В апеляційній скарзі адвокат Салашний М.О., представник ОСОБА_1 , наполягає на тому, що суд при вирішенні цього спору має врахувати висновки, викладені у постанові ВП ВС від 08 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20), але з такими доводами апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
У справі № 209/3085/20 об`єктом поділу була одна неподільна річ – автомобіль, право власності на який зареєстроване за відповідачем, тому позивачка просила залишити у власності відповідача цей автомобіль, а їй сплатити грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ.
Тому у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання про те, чи має відповідач внести на депозитний рахунок суду суму компенсації, яку з нього хоче стягнути позивачка за належну їй частку у праві спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ, зробила такі висновки:
«спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі».
У межах цього спору встановлені відмінні обставини і заявлені відмінні вимоги: об?єкт поділу – дві окремі квартири; вимога - розділити речі між сторонами, а саме кожній стороні - по квартирі. 
ОСОБА_2 заявила вимогу поділити дві квартири таким чином: їй у власності залишити квартиру АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 – квартиру АДРЕСА_4 . При цьому, як слідує з матеріалів справи, вартість квартири, яку просить залишити їй власність ОСОБА_2 (№190 – 677 040 грн) є більшою, ніж вартість квартири, яку вона просить виділити ОСОБА_6 (№188 – 400 360 грн). 
Сталою судовою практикою визначені такі загальні критерії поділу майна подружжя. 
По-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України);
По-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію (див., зокрема висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року (справа № 565/495/18), від 09 червня 2021 року (справа № 537/5528/16), від 22 травня 2024 року (справа № 369/14186/17)).
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (див. постанову ВС від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц).
Отже, якщо у спорі об?єктом поділу є кілька речей (об?єктів, у тому числі нерухомих), які є рівнозначними та існує можливість забезпечення дотримання прав співвласників шляхом компенсації вартості їхніх часток за рахунок іншого об`єкта нерухомого майна, то спочатку слід визначити розмір частки дружини/чоловіка (презюмуються рівними), а потім відповідно до визначеного розміру часток провести реальний поділ майна з присудженням кожному з подружжя у особисту власність конкретних речей (об`єктів нерухомості), сукупна вартість яких відповідає розміру частки кожного із подружжя в спільній сумісній власності.
Такий підхід до вирішення спору відповідає приписам ст.372 ЦК України і передбачає автоматичне припинення права спільної сумісної власності на об`єкти нерухомого майна.
У межах розгляду цієї справи вимоги про відступ від рівності часток подружжя не заявлені, обставини, передбачені ст.70 СК України, не встановлені. 
Враховуючи наведене, а також встановлені у справі обставини, зокрема факт дарування ОСОБА_2 належної їй частки у квартирі АДРЕСА_6 сину ОСОБА_3 (а.с.20), апеляційний суд визнає обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 . 
Заявлена ОСОБА_1 вимога про визнання за кожною із сторін права на кожної із спірних квартир не підлягає задоволенню з огляду на те, що такий спосіб поділу спільного майна не є ефективним і не призведе до остаточного вирішення спору. 
Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов і відмовити у задоволенні зустрічного позову. Оскілки рішення по суті спору підлягає скасуванню, апеляційний суд скасовує і додаткове рішення, яким вирішене питання розподілу судових витрат. 
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , не сплатила судовий збір у розмірі 6 770,40 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Полтави від 03 листопада 2025 року клопотання ОСОБА_2 про відстрочку сплати судового збору задоволено - відстрочено їй сплату судового збору до ухвалення у справі судового рішення.
Позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.
Таким чином, із ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 6 770 грн 40 коп. за подачу позову до суду.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 6 580,76 грн (а.с.222)
Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена в повному обсязі.
Таким чином, ОСОБА_2 має право на стягнення із ОСОБА_1 6 580,76 грн судового збору.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 12 928,80 грн ( а.с.228)
Апеляційна скарга задоволена частково.
Відсоток задоволеної апеляційної скарги ОСОБА_1 встановити не можливо.
Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Отже, ОСОБА_1 має право на стягнення із ОСОБА_2 12 928,80/2 = 6 464,4 грн судових витрат.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 580,76 грн, а із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 464,4 грн, то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 6 580,76 - 6 464,40 = 116,36 грн, а також звільнити ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати ОСОБА_1 частину судового збору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
На підтвердження витрат Супрун А.О. на правничу допомогу у справу надані такі документи:
Ордер про надання правничої правової допомоги Серії ВІ № 1310069 (а.с.33);
Договір про надання правничої допомоги (а.с.163)
Додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 14.07.2025 (а.с.164)
Перелік виконаних робіт адвокатом Васильєвою Л.В. (а.с.165)
Копію квитанції про оплату правничої допомоги у розмірі 20 000 грн (а.с.166)
Не можуть бути прийняті як докази: Договір про надання правничої допомоги (а.с.163); Додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 14.07.2025 (а.с.164); Перелік виконаних робіт адвокатом Васильєвою (а.с.165), оскільки надані документи не містять підпису сторін угоди, а отже не є належними доказами укладення угоди та виконання робіт адвокатом.
Згідно з позицією Верховного Суду (зокрема, Велика Палата ВС у постанові від 05.12.2018 у справі №П/9901/736/18), ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката та свідчить про наявність укладеного договору про правничу допомогу. Надання договору або витягу з нього разом з ордером не вимагається.
Отже, наявність в матеріалах справи ордерів, підписаних адвокаткою Васильєвою Л.М., особистим підписом (а.с.53); електронним підписом поданих за допомогою системи «Електронний суд» (а.с.169, 202, 209) свідчать про укладення між ОСОБА_2 і адвокаткою Васильєвою Л.М. договору про надання правничої допомоги.
Твердження адвоката Салашного М.О., представника ОСОБА_1 , про неможливість фізично передати готівку ОСОБА_2 адвокатці Васильєвій Л.М., оскільки первісний позивач з 04.07.2025 року перебуває за межами території України разом з сином ОСОБА_7 не заслуговують на увагу, оскільки грунтуються на припущеннях. Так, на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав суду лист Головного центру обробки спеціальної інформації № 19/93400-25 від 25.11.2025, однак вказаним листом підтверджується перетин кордону громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через пункт пропуску Мостиська 04.07.2025 о 10:40:22, цей документ не містить інформації щодо перетину кордону території України в період з 01.06.2025 по 27.10.2025 громадянкою України ОСОБА_2 (а.с.177)
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до роз`яснення в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).
Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.
Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 20 000 грн не є розумним та співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Так, спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, вже неодноразово була висловлена думка Верховного Суду в аналогічних справах даної категорії справ, тобто фактично сформована судова практика за спорами такої категорії, а тому визначена позивачкою ОСОБА_2 сума витрат у розмірі 20 000 грн є завищеною та підлягає зменшенню до 5 000 грн.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну адвоката Салашного М.О., представника ОСОБА_1 , задовольнити частково, апеляційну скаргу адвокатки Васильєвої Л.М., представниці ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2025 року і додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 29 грудня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 квартиру   АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_1 квартиру   АДРЕСА_2 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості часток у праві спільної сумісної власності у розмірі 138 340,00 грн. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити за недоведеністю.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6 770,40 грн за подачу позову до суду.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 116,36 грн.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 квітня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М.Триголов