Справа № 138/1488/25
Провадження № 22-ц/801/27/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року	Справа № 138/1488/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Стадника І. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Гринькова Є. В. на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Київської Т. Б. від 04 серпня 2025 року,

встановив:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 11 880 грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 11.12.2023-100001659 від 11 грудня 2023 року, яка складається з: 
- 6 000 грн 50 к. заборгованості за тілом кредиту; 
- 5 880 грн 00 к. заборгованості за процентами.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 11 грудня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір № 11.12.2023-100001659, за умовами якого товариство надало позичальнику кредитні кошти у розмірі 6 000 грн 00 к., строк кредитування 42 дні, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. 
Свої зобов`язання за кредитним договором  ОСОБА_1 виконував неналежним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 11.12.2023-100001659 від 11 грудня 2023 року у розмірі 11 880 грн 00 к. та 2 422 грн 40 к. у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість, тому суд прийшов до висновку про її стягнення.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Гриньков Є. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року в частині стягнення з  ОСОБА_1 процентів за користування кредитом скасувати та постановити в цій частині нове – про відмову в стягнення процентів; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін; стягнути з ТОВ «Споживчий центр на користь ОСОБА_1 3 633 грн 60 к. у відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 6 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1  на цей час є військовослужбовцем Національної гвардії України, а відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на військовослужбовців та їхніх дружин (чоловіків) під час дії особливого періоду не нараховуються штрафні санкції, пеня, а також проценти за користування кредитом. Вказував, що через проходження військової служби та відсутність за місцем проживання  ОСОБА_1  не отримував ухвали про відкриття провадження та копії позову, а тому не зміг вчасно надати суду першої інстанції докази свого статусу. Таким чином суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього 5 880 грн процентів за користування кредитом. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 11 грудня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та  ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір № 11.12.2023-100001659, за умовами якого товариство надало позичальнику кредитні кошти у розмірі 6 000 грн 00 к., строк кредитування 42 дні, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. 
Кредитний договір підписано електронним підписом  ОСОБА_1 , відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), містить реквізити та підписи сторін.  
Згідно з наданим ТОВ «Споживчий центр» розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 11.12.2023-100001659 становить 11 880 грн 00 к., з яких: 6 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 5 880 грн 00 к. заборгованість за процентами.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення заборгованості за процентами, а тому відповідно до статті 367 ЦПК України переглядається апеляційним судом лише в цій частині.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частини 15 статті 14 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, – штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Як зазначено у роз`ясненні Національного банку України та Міністерства оборони України (лист від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142) для отримання звільнення від нарахування штрафів та процентів позичальник має надати кредитору документи, що підтверджують його статус та період проходження служби. Такими документами є, зокрема військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів – витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають лише мобілізовані позичальники.
Отже реалізація права на вказану пільгу має заявний характер та передбачає обов`язок позичальника повідомити кредитора про наявність відповідних підстав, надавши належні докази.
З матеріалів справи видно, що  ОСОБА_1  не повідомляв позикодавця про свій статус військовослужбовця та не надавав жодних підтверджуючих документів як під час дії договору, так і під час розгляду справи судом першої інстанції. Доказів поважності причин неповідомлення суду першої інстанції про ці обставини матеріали справи також не містять.
Таким чином підстави для застосування до спірних правовідносин пільг, передбачених частиною 15 статті 14 Закону, відсутні. Нарахування процентів за кредитним договором здійснювалося кредитором на законних підставах, тому що позичальник у встановленому порядку не підтвердив наявність у нього права на звільнення від їх сплати.
Апеляційний суд не бере до уваги докази про проходження ОСОБА_1 військової служби, надані адвокатом Гриньковим Є. В. лише на стадії апеляційного провадження, тому що відповідачем не доведено, що він був позбавлений реальної можливості повідомити про свій статус кредитора раніше, враховуючи його перебування на військовій службі з 21 жовтня 2021 року, або ж суд першої інстанції під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги про неотримання ухвали про відкриття провадження та копії позову, через що ОСОБА_1 не зміг вчасно надати суду першої інстанції докази статусу військовослужбовця, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступне.
Як видно з матеріалів справи копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та доданих документів направлялась ОСОБА_1 за його зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ). 
27 червня 2025 року до суду першої інстанції повернувся невручений конверт з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. 
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судову адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Оскільки копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів повернулась із відміткою про відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання, а тому вважається врученою ОСОБА_1 . Проте ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів, які б підтверджували його статус військовослужбовця.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.).
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Гринькова Є. В. залишити без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. В. Ковальчук

І. М. Стадник