Номер провадження: 22-ц/813/2633/26 
Справа № 946/6377/21
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Вішневського Олексія Леонідовича, представника ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2025 року, постановленого під головуванням судді Пащенко Т.П., у цивільній справі за позовом Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, -
в с т а н о в и в:
У липні 2021 року Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 0,3640 кв.м. по АДРЕСА_1 з 01.07.2018 року по 30.06.2021 року в сумі 855 108,30 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що відповідно до рішення Ізмаїльської Ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ Спільному підприємству «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» 12.05.1998 року було видано державний акт на право постійного користування землею, площею 0,3640 га по АДРЕСА_1 . Відповідно до договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Єфимовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3958, ОСОБА_1 на теперішній час є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 15.08.2008 року, реєстраційний номер об`єкта 23888769. Об`єкт нерухомого майна в цілому розташований на земельній ділянці орієнтованою площею 0,3640 га, що відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до земель комунальної власності. Таким чином, земельна ділянка та розташована на ній будівля (споруда) являють собою єдиний об`єкт правових відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 року, що діяв на момент видачі Спільному підприємству «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» державного акту на право постійного користування землею, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Земельна ділянка по АДРЕСА_1 , у відповідності із діючим на момент видачі державного акту законодавства, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже земельна ділянка по АДРЕСА_1 набула ознак об`єкта права власності і є сформованою. А тому, при переході до відповідача права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 перейшло й право користування відповідною земельною ділянкою. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки. Однак, набувши у власність нерухоме майно, ОСОБА_1 документально не оформив користування спірною земельною ділянкою та не уклав з Ізмаїльською міською радою відповідний договір оренди земельної ділянки. Тобто, у цей період відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкта нерухомого майна. З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки, тобто Ізмаїльській міській раді. Фінансовим управлінням Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області був проведений розрахунок розміру орендної плати за використання земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , загальний розрахунковий розмір якої за користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3640 га за період липень 2018 року - червень 2021 року складає 855 108,30 грн.
17.09.2024 року позивач звернувся до суду з уточненими позовними вимогами, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 0,3640 кв.м. по АДРЕСА_1 з 01.07.2018 року по 30.06.2021 року в сумі 851 168,49 грн. та судові витрати.
Судом до участі у справі в якості третьої особи було залучено ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів».
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2025 року позов Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки в сумі 851 168,49 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Вішневський О.Л., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з 2008 року та на момент подання позову, відповідач на законних підставах мав право постійного користування земельною ділянкою і його правовий статус щодо земельної ділянки не може бути визначений як «фактичний користувач земельної ділянки».
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ухвалою суду від 17 травня 2022 року було закрито підготовче провадження та справа з 20 липня 2022 року розглядається по суті, однак позивач 17 вересня 2024 року подав до суду уточнений позов, тобто після закриття судом підготовчого провадження.
Міський голова Ізмаїльської міської ради – Абрамченко А.В. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому також просив поновити строк.
З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів вважає, що поновлення строку в даному випадку буде сприяти виконанню завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, і однією з основних засад (принципів) якого є змагальність сторін, для забезпечення права Ізмаїльської міської ради на користування правничою допомогою, з метою всебічного, об`єктивного та повного встановлення всіх обставин справи, суд вважає за необхідне, поновити голові Ізмаїльській міській раді пропущений ним строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу, міський голова Ізмаїльської міської ради – Абрамченко А.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду, яке ухвалено у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів.
В судове засідання призначене на 03 березня 2026 року ТОВ«Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» не з`явилося, було сповіщено належним чином (а.с. 110, 111 т. 2).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Дівіної А.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, за наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, та стягуючи з ОСОБА_1 на користь позивача, безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки в сумі 851 168,49 грн., суд першої інстанції входив з того, що ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки Ізмаїльської міської ради, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25 лютого 1998 року рішенням Ізмаїльської міської ради, затверджено раніше прийняте рішення міськвиконкому про надання в постійне користування земельних ділянок, а саме п. 1.2. СП «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» (рішення №1068 від 18.11.1997 року) (а.с. 7-9 т. 1).
Відповідно до рішення Ізмаїльської ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ, СП «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» 12 травня 1998 року видано державний акт на право постійного користування землею площею 0,3640 га, розташованої за АДРЕСА_1 (а.с. 15-19 т. 1).
Землю надано у постійне користування для розміщення та експлуатацію основних, підсобних та допоміжних будівельних споруд (а.с. 16 т. 1).
Нежитлові приміщення, які належали ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування» перейшли до ОСОБА_3 , а в подальшому 17.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , укладено договір дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Єфимовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3958 (а.с. 10-11 т. 1).
За умовами договору дарування ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар нежитлові будівлі з господарськими будівлями та з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташовані на земельній ділянці площею 3640 кв.м. (а.с. 10 т. 1). 
Право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 15.08.2008 року, реєстраційний номер об`єкта 23888769, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12 т. 1).
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно до ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону .
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції на момент укладення договору дарування від 17.07.2008 року), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Статтею 116 ЗК України (в редакції на момент укладання договору дарування 17.07.2008 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або 
надання їх у користування. 
Статтею 120 ЗК України (в редакції на момент укладання договору дарування 17.07.2008 року) передбачено, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на 
земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження 
до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору дарування від 17.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відчужувані нежитлові будівлі, розташовані на земельній ділянці площею 3640 кв.м. (а.с. 10 т. 1).
Колегія суддів, звертає увагу, що Земельний кодекс України, визначає право постійного користування земельною ділянкою, як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина 1 статті 92 Земельного кодексу України). Підстави припинення права користування земельними ділянками наведено у статті 141 Земельного Кодексу України.
Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право. 
При цьому, положення про обов`язок переоформити право користування земельною ділянкою у відповідний строк, передбачений у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнано неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками).
Таким чином, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 року (набрання чинності Земельного кодексу України, прийнятого 25.10.2001 року), не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11 та постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 924/1114/18, від 22.05.2019 у справі №914/1104/18.
В подальшому, рішенням Ізмаїльської міської ради 1 сесії VІІІ скликання від 09 липня 2021 року № 1085- VІІІ, СП «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів», право постійного користування землею площею 0,3640 га, розташованої за АДРЕСА_1 припинено (а.с. 35 т. 1).
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, рішенням Господарського суду Одеської області від 17 липня 2023 року, яке набуло чинності, у справі за позовом ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» до відповідача: Ізмаїльської міської Ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради 1 сесії VІІІ скликання від 09 липня 2021 року № 1085-VІІІ, про припинення права постійного користування земельною ділянкою, встановлено наступне (а.с. 150-153 т. 1).
Земельна ділянка та розташована на ній будівля (споруда) по АДРЕСА_1 є сформованою, являють собою єдиний об`єкт правових відносин, та при переході права власності на нерухоме майно від ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування» до ОСОБА_3 , а далі і до ОСОБА_1 , перейшло й право постійного користування на земельну ділянку, на якій воно розташовано.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц Верховний Суд зазначає, що відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів чи майна є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить висновку, що з моменту укладання договору дарування, а саме з 17.07.2008 рокудо ОСОБА_1 , перейшло право постійного користування землею площею 0,3640 га, розташованої за АДРЕСА_1 , яке припинилось ухваленням рішення Ізмаїльської міської ради 1 сесії VІІІ скликання від 09 липня 2021 року № 1085- VІІІ
З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить висновку про відсутність неправомірного набуття земельною ділянкою ОСОБА_5 за рахунок позивача.
За наведених підстав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задовольняючи позовні вимоги, виходячи з наданого розрахунку орендної плати за користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,3640 га за період липень 2018 року - червень 2021 року, яка складає 851 168,49 грн., зробленого на підставі рішенням Ізмаїльської міської ради № 3040-VII від 22.12.2017 року, суд першої інстанції в порушенні норм матеріального права, помилково виходив з того, що ОСОБА_1 є фактичним користувачем земельної ділянки, який без достатньої правової підстави користується нею.
Колегія суддів не приймає новий доказ, поданий Ізмаїльською міською радою про повідомлення Фінансового управління про те, що з 01.07.2018 року по 30.06.2021 року ОСОБА_1 не проводилась оплата за земельною ділянкою, з підстав того, що даний доказ датований, після ухвалення рішення (а.с. 86 т. 2).
Одночасно, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що згідно зі статтею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Даний доказ підтверджує, що спір який виник, фактично є спором про стягнення земельного податку, порядок стягнення якого прямо регламентовано податковим законодавством, а суд розглядає справу в межах позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України, заявлених у суді першої інстанції, та не може виходити за межи.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права та прийняття уточнених позовних вимог після підготовчого засідання, а також прийняття розрахунку позивача без обчислення суми нормативно грошової оцінки, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що колегія суддів прийшла висновку про скасування рішення суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з безпідставністю заявленого позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення позовних вимог Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вішневським Олексієм Леонідовичем – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2025 року– скасувати.
Ухвалити постанову.
Позовні вимоги Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – товариства з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19 березня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда