КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 , 
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (ВКЗ),
обвинуваченого ОСОБА_7 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 12021100020000411 стосовно 

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Митниця Васильківського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:
- 01.11.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва із урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 358, ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, 

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року  ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із врахуванням вироку Голосіївського районного
_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/3077/2026 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9 
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1 
суду м. Києва від 01.11.2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі, зарахувавши у строк призначеного покарання частково відбуте покарання за попереднім вироком. 

Цивільний позов задоволено частково та постановлено стягнути із ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 157 880 грн. 

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 , будучи притягненим 26.01.2021 року СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України, а саме вчинення аналогічного злочину, яке мало місце 25.10.2020 року за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 9-А, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив тяжкий злочин за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 , 31.01.2021 року приблизно о 21 год. 00 хв., умисно, з корисливих спонукань, з метою покращення свого матеріального становища, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Світла, 3-Д, незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем марки «HYUNDAI ACCENT», 2009 року випуску, номер кузову     НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 .
31.01.2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи в невстановленому місці та часі, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив вчинити шляхом обману, незаконно заволодіти транспортним засобом, а саме під приводом оренди автомобіля з метою його подальшого продажу.
З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, ОСОБА_7 31.01.2021 року, попередньо знайшовши в інтернет мережі «OLX» оголошення з приводу оренди автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT», 2009 року випуску, номер кузову     НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 , та в телефонній розмові з останнім домовився про оренду вищевказаного автомобіля.
В подальшому ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, 31.01.2021 року приблизно о 21 год. 00 хв. зустрівся з ОСОБА_10 за адресою: м. Київ, вул. Світла, 3-Д, де, під приводом оренди строком на один тиждень та з ціллю переконання останнього у правильності та сумлінності своїх дій по оренді автомобіля, передав йому грошові кошти в сумі 3 000 грн., після чого, ОСОБА_10 , будучи впевнений у правильності та вигідності своїх дій, передав ОСОБА_7 техпаспорт на автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», 2009 року випуску, номер кузову     НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 , ключі та вказаний автомобіль.
В результаті цього, ОСОБА_7 , шляхом обману, який виразився у запевненні потерпілого ОСОБА_10 у правильності та добросовісності своїх дій по тимчасовій оренді автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT», державний номерний знак НОМЕР_2 , незаконно заволодів вказаним автомобілем, вартістю 157 880 грн, який належить ОСОБА_10 , чим завдав останньому матеріальної шкоди, після чого ОСОБА_7 розпорядився транспортним засобом на власний розсуд. 

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, окрім житла. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити покарання із урахуванням вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього майна, окрім житла. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що санкція ч. 2 ст. 289 КК України, за якою засуджено ОСОБА_7 , передбачає застосування такого виду додаткового покарання як конфіскація майна. 
Відповідно до вимог ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини й може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. 
Разом з тим, суд першої інстанції, всупереч вищенаведених норм закону, безпідставно не призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна, жодним чином не обґрунтувавши підстав для незастосування такого виду додаткового покарання у виді конфіскації майна. Про вчинення інкримінованого злочину саме з корисливих мотивів прямо зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного вироку. Однак, ігноруючи конкретні обставини кримінального провадження, місцевий суд обов`язкове, в даному випадку, додаткове покарання помилково не застосував. 
Крім того, при ухваленні оскаржуваного вироку, зокрема при призначенні мінімального покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті без застосування додаткового покарання, за межами уваги суду, без жодної оцінки залишилися дані про підвищену суспільну небезпечність вчиненого та особи обвинуваченого, який вже вчиняв аналогічні злочини. 
За таких обставин, прокурор вважає, що мінімальне покарання призначене як за вчинення інкримінованого злочину, так і остаточне, призначене на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, внаслідок своєї м`якості не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. 

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.
Обвинувачений ОСОБА_7 у запереченнях на апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого ОСОБА_7 проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони прокурором і в апеляційній скарзі.
За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить 139 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що також прокурором не оспорюється.
При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, а також, що судом безпідставно не призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна, то колегія суддів приходить до наступних висновків. 

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за аналогічне кримінальне правопорушення, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, свою вину у вчиненому визнав повністю та щиро розкаявся, що судом було визнано як обставину, що пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, на підставі чого визнав за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць. 

Водночас, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання фактично у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, належним чином не врахував, тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про його особу, який, хоча і характеризується позитивно за місцем проживання, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, однак не працює, суспільно корисною працею не займається, вчинене ОСОБА_7 діяння відноситься до корисливих злочинів, при цьому ОСОБА_7 був засуджений 01.11.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва із урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року за ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 358, ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, тобто за вчинення аналогічного злочину, що характеризує його з негативного боку, вказує на схильність до неправомірної асоціальної поведінки, вчинення кримінальних правопорушень, в т.ч. корисливих, з метою особистого збагачення, не бажаючи вживати заходів для пошуку законних джерел отримання доходу, тобто наполегливо прагне вести злочинний спосіб життя, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та нехтування загальновизнаними суспільними цінностями і небажання стати на шлях виправлення.

Вищенаведені обставини, на думку колегії суддів, свідчать, що призначене ОСОБА_7 покарання повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його перевихованню та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
При цьому, визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, що судом визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність в нього на утриманні трьох малолітніх дітей, з яких, згідно наданих під час апеляційного розгляду стороною захисту документів, син ОСОБА_11 , 2015 року народження, має незадовільний стан здоров`я та страждає на ряд захворювань, безумовно знижують ступінь суспільної небезпеки і враховуються судом при призначені покарання, водночас вони самі по собі, виходячи із обставин справи та даних про особу обвинуваченого, яким і жодних дій, спрямованих на відшкодування завданої потерпілому ОСОБА_10 шкоди, як складової щирого каяття, не вчинено, не можуть бути підставою для призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 289 КК України. 

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, даних, що характеризують особу обвинуваченого, та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що покарання у виді 6 років позбавлення волі є достатньою мірою покарання для виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , яке сприятиме меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про обов`язковість призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, то вони є слушними. 

Питання застосування конфіскації майна врегульовано ч. 2 ст. 59 КК України, згідно з якою - конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Тобто під час обрання винній особі додаткового покарання у виді конфіскації майна слід встановити категорію злочину (тяжкий, особливо тяжкий), чи передбачено законом про кримінальну відповідальність за діяння, вчинене винною особою, додаткове покарання у виді конфіскації майна та наявність корисливого мотиву його вчинення.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 5 чи 6 ст. 12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань.
Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Так, судом першої інстанції визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, відноситься до категорії тяжких. 
Санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна. 

Вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення з корисливих мотивів було інкримінованого останньому в пред`явленому обвинуваченні, яке судом першої інстанції визнано доведеним. 

Таким чином, судом першої інстанції встановлено корисливий мотив вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, що вказує на наявність підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна. 

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню та, відповідно до вимог ст.ст. 413, 414, 420 КПК України, є підставою для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції в цій частині, яким слід призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
з а с у д и л а:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково. 

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 30.08.2022 року,остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 (шести) років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла. 

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

___________________ ______________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3