Справа № 462/1707/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова в складі: 
головуючої-судді - Гедз Б.М., 
секретаря судових засідань – Сеньків Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

Директор ТОВ «ФК «Ейс» Поляков О. за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся суду із позовом про стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021, а також просить стягнути понесені судові витрати, які складаються із сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що 02.02.2021 між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді шляхом підписання електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора Кредитний договір № 407326360. У кредитному договорі сторонами погоджено усі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Первісний кредитор на виконання умов укладеного із відповідачем кредитного договору, надав позичальнику грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн шляхом безготівкового перерахування через банк-провайдер на платіжну картку відповідача, при цьому надалі відповідач збільшив суму кредиту на загальну суму 21 415,00 грн. Натомість, відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором щодо повернення грошових коштів не виконав, у зв`язку із чим загальна сума заборгованості на момент подання позову за Кредитним договором № 407326360, становить 92 285,84 грн, з яких 18 862,20 грн – заборгованість по кредиту, 73 423,64 грн – заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом. При цьому, 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, після чого до Договору факторингу укладались Додаткові угоди щодо продовження терміну дії Договору факторингу. Надалі 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до якого право вимоги, зокрема щодо кредитного зобов`язання відповідача перейшло до нового кредитора – ТОВ «ФК «Онлайн фінанс». 11.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відтак, позивач як новий кредитор у кредитному зобов`язанні відповідача ОСОБА_1 просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 03.03.2026 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін у справі.
Сторони у справі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання за викликом суду не з`явились, при цьому позивач у прохальній частині позовної заяви серед іншого просив також проводити розгляд справи за його відсутності. 
Судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, зокрема за адресою місця проживання відповідача, вказаного у позовній заяві: АДРЕСА_1 рекомендованою поштовою кореспонденцією скеровувалась до відома відповідача ухвала про відкриття провадження у справі, однак належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, однак скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 18.03.2026 на адресу суду за допомогою підсистеми «Електронний Суд» представник відповідача – адвокат Підодвірний Т.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги заперечив та просив суд у задоволенні позову відмовити. 
У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Згідно із ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Як вбачається із змісту поданого представником відповідача – адвокатом Підодвірним Т.І. відзиву на позовну заяву, останній вказує на безпідставність покликання позивача на факт укладення між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та відповідачем кредитного договору, оскільки представлений позивачем суду примірник Договору не підписаний сторонами такого договору та не може вважатись належним електронним документом, оскільки не відповідає вимогам ст. 5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а тому не може бути доказом укладення між сторонами договору. Звертає увагу на те, що позивач стверджує, що право вимоги від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" перейшло до нових кредиторів починаючи ще 28.11.2018, однак сам кредитний договір нібито був укладений від 02.02.2021, тобто майже через 2 роки після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже факторинг не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Тобто із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Отже, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до за нібито укладеним кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс». Звертає увагу суду, що відповідно до п. 1.2., нібито, укладеного кредитного договору, строк кредитування становить 30 днів, а загальна вартість кредиту — 2996 грн. Якщо припустити, що відповідач уклав кредитний договір, а потім припустити, уклав додаткові угоди до нього, то відповідно до останнього графіку платежів, загальна сума заборгованості (тіло кредита + відсотки) становить 27 235,97 грн. Вказує також і на неспівмірність витрат позивача на правову допомогу у сумі 6 500 грн із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Вважає, що судова справа не є дуже складною для представника позивача, оскільки, як вбачається із реєстру судових рішень, для сторони Позивача ця справа є типовою. Просить у задоволенні позову відмовити. 
19.03.2026 представник позивача – Сахарова О.І. за допомогою підсистеми «Електронний Суд» подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. При заповненні заявки на кредит відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами Договору перед його підписанням. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідач ознайомившись з усіма істотними умовами оферти надав згоду шляхом направлення повідомлення Товариству, яке підписується відповідно до абзацу 2 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію, а саме: шляхом введення у спеціальному полі під Акцептом, який містить усі істотні умови Договору, одноразового ідентифікатору, який відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та натиснення іконки «відправити/підписати». Вказана іконка могла стати активною лише після введення одноразового ідентифікатора. Зазначений ідентифікатор згенерований Товариством в Інформаційно-телекомунікаційній системі та був надісланий Відповідачу в СМС-повідомленні. Одноразовий персональний ідентифікатор - MNV79P9V направлено відповідачу 02.02.2021 о 08:04:30 год. на номер мобільного телефону вказаний ним в Заявці на отримання грошових коштів – НОМЕР_1 , одноразовий персональний ідентифікатор введено Відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 02.02.2021 о 08:06:25. Таким чином, відповідач у передбаченому законом порядку особисто підписав Договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отримав свій примірник електронного договору, у формі, що унеможливлює зміну його змісту та мав змогу у будь-який час самостійно ознайомитися з Договором на Сайті Товариства в Особистому кабінеті. Щодо факту належного переходу права вимоги до позивача за договорами факторингу вказує на те, що відповідно до пункту 8.2 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 строк дії цього Договору закінчується 28 листопада 2019 року. Однак, надалі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод: №19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022, №32 від 31.12.2023 – якими продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року, тобто, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2024. В той же час, реєстр прав вимоги до договору факторингу від № 28/1118-01 від 28.11.2018 , до якого включено Кредитний договір №407326360 від 02.02.2021 укладено 09.11.2021, тобто через три місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає відповідач, оскільки право вимоги переходить у момент підписання реєстру, який є невід`ємною частиною договору факторингу. Щодо нарахування відсотків за кредитним договором позивач покликається на умови кредитного договору, відповідно до яких кредит надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання Кредиту Позичальником. Відповідно до п 1.4.1. виключно на період строку визначеного в п. 1.2 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 605,90 шістсот п`ять цілих дев`ять десятих процентів річних, що становить 1,66 процентів від суми Кредиту за кожний день користування ним. Згідно з п.1.7.2. з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 (вісімсот тридцять дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. В даному випадку, 23.10.2024 нараховано різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною ставкою за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. Кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 передбачено розмір прострочених відсотків та конкретну процентну ставку яка буде застосовуватись в період прострочення. Всі нарахування відсотків здійснювались в межах погоджених умов кредитного договору, з якими відповідач був у повному обсязі ознайомлений. Із врахуванням наведеного заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. 
23.03.2026 представник відповідача – адвокат Підодвірний Т.І. за допомогою підсистеми «Електронний Суд» подав до суду письмові заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вказує на відсутність будь-яких доказів на підтвердження викладених стороною позивача тверджень щодо факту укладення відповідачем Кредитного договору, у матеріалах справи відсутні оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію. Звертає увагу і на те, що позивач, покликаючись на наявність правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України) не враховує, що згідно із п. 15 і п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Просить у задоволенні позову відмовити. 
24.03.2026 за допомогою підсистеми «Електронний Суд» представник позивача –
Сахарова О.І. подала до суду додаткові пояснення у справі, в яких в якості доповнення обставин позову звертає увагу на те, що відповідач у справі, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 127/23910/14-ц, викладено висновок, відповідно до якого не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу або суми санкцій є тією, яка свідчить про визнання боргу. Окрім того, звертає увагу на те, що загальна сума заборгованості, яка заявлена позивачем до стягнення, становить 92 285,84 грн та складається виключно із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18 862,20 грн та заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 73 423,64 грн і позивач не заявляв вимог про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафів), у зв`язку із чим вони не включені до суми позовних вимог. 
Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та оцінивши подані докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 02.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 в електронному вигляді, на сайті Товариства в Особистому кабінеті, шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладено електронний Договір кредитної лінії № 407326360.
Відповідно до умов Договору, кредитодавець надає позичальнику кредит на суму 2 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як встановлено із копії Кредитного Договору № 407326360 від 02.02.2026 такий підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланим на номер мобільного телефону позичальника, що підтверджується алгоритмом дій стосовно укладання кредитного договору, довідкою щодо дій позичальника ОСОБА_1 в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога».
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Підписаний таким чином Договір прирівнюється до укладеного у письмовій формі. 
Щодо покликань відповідача на те, що він не укладав згаданий кредитний договір, та позивачем не представлено доказів проходження відповідачем ідентифікації для укладення кредитного договору суд розцінює такі критично, оскільки вказаний договір укладено сторонами за попередньою згодою дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем та його підписання відповідачем шляхом накладення електронного підпису із використанням одноразового ідентифікатора, тобто за таких умов, коли процедура укладення кредитного договору можлива лише шляхом вчинення саме відповідачем особисто дій на заповнення відповідної заяви на сайті та зазначення його особистої інформації, як то реквізити банківської картки, паспортні дані, РНОКПП, адреса проживання, відтак підстав для сумніву в укладенні належним чином, у передбаченому законом порядку, в електронному вигляді кредитного договору між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 у суду немає, а отже, вказаний кредитний договір укладений у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано та не доведено, що він не використовував одноразовий ідентифікатор для підписання електронної форми кредитного договору, у наданих до суду відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, відповідачем зазначено номер мобільного телефону, який повністю співпадає із тим номером телефону, який був самостійно зазначений позичальником при укладенні Кредитного договору № 407326360 від 02.02.2021 та на який скеровувався одноразовий ідентифікатор для підписання Кредитного договору. 
Відповідачем також не спростовано, що зазначена у Кредитному договорі банківська картка йому не належить та грошових коштів на виконання умов згаданого договору не отримував, відомості про визнання згаданого кредитного договору, укладеного в електронному варіанті недійсним відсутні. 
Більше того, як вбачається із Додаткових угод до Договору № 407326360 від 02.02.2021, укладених між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 від 02.02.2021, 12.02.2021, 16.02.2021, 26.02.2021, 27.02.2021, 28.02.2021, 18.04.2021, 19.04.2021, 20.04.2021, платіжних доручень із зазначенням призначення таких платежів як переказ коштів згідно Договору № 407326360 від 02.02.2021, 12.02.2021, 16.02.2021, 26.02.2021, 27.02.2021, 28.02.2021, 18.04.2021, 19.04.2021, 20.04.2021, та довідок, виданих на підтвердження здійснення АТ «Сенс Банк» перерахування грошових коштів на банківську картку за реквізитами, що відповідають тим, які зазначені у Кредитному договорі № 407326360 від 02.02.2021 за ініціювання таких платіжних операцій ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», ОСОБА_1 неодноразово ініціював збільшення суми кредиту за Кредитним договором №407326360 від 02.02.2021, що підтверджується також інформацією, яка наведена у Довідці щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», зокрема, збільшивши розмір кредиту на загальну суму 21 415,00 грн. 
Відповідач заперечуючи проти позову вказує також на неправомірність нарахування відсотків поза межами 30 денного строку кредитування. 
Так, відповідно до п. 1.2. Договору сторони погодили, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. 
При цьому, згідно п. 1.3. Договору сторони погодили, що встановлений в п. 1.2. Договору строк Дисконтного періоду може бути продовжено Позичальником, шляхом оплати ним протягом Дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування Кредитом, за умови якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в Особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця функції продовження строку Дисконтного періоду. Застосування позичальником зазначеного права продовження загального строку Дисконтного періоду можливе до закінчення Дисконтного періоду, а також під час Пільгового періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена.
Сторонами договору погоджено, що за користування кредитом протягом Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування Кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку визначеного в п. 1.2 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 605,90 шістсот п`ять цілих дев`ять десятих процентів річних, що становить 1,66 процентів від суми Кредиту за кожний день користування ним; за умови продовження строку Дисконтного періоду, на умовах п. 1.3. Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.2. Договору строку, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою в розмірі 604,99 (шістсот чотири цілих дев`яносто дев`ять сотих) процентів річних, що становить 1,66 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. У разі сукупного продовження Дисконтного періоду на строк, що дорівнює чи більше ніж 31 та 46 днів від дати закінчення вказаного в п. 1.2. Договору строку, позичальнику може бути надано додаткову знижку від Індивідуальної процентної ставки, що розраховується в порядку передбаченому Правилами постійно діючої програми «Рівні лояльності» кредитодавця (далі – «Програма»), які розміщені на Сайті Кредитодавця за посиланням https://moneyveo.ua/uk/promoactionnews/programma-lojalnosti/. Станом на дату укладення цього Договору Позичальнику присвоєний 1 Рівень лояльності, що не може бути змінено (переглянуто) до моменту повного виконання цього договору.
Згідно з п. 1.6. Договору основна сума Кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення Дисконтного періоду, а у разі якщо Позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення Дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії Договору на умовах п. 1.7. Договору, основна сума Кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правилами п.1.7.1. Договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії Договору (закінчення строку його дії чи дати його дострокового розірвання). Також Позичальник має право достроково повернути основну суму кредиту повністю або частково та сплатити всі фактично нараховані проценти в будь-який час.
Умовами кредитного договору, а також паспортом споживчого кредиту, підписаними позичальником електронним підписом, сторонами такого узгоджено загальна вартість кредиту та порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, порядок повернення кредиту. 
Таким чином, ОСОБА_1 кредитодавцем було надано інформацію про тип кредиту, суму та строк кредиту та щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки, порядок повернення кредиту та відповідальність за порушення умов кредитного договору. 
Відтак, підписавши Договір № 407326360 від 02.02.2021 відповідач як позичальник взяв на себе обов`язок повернути кредитодавцю суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та строки, визначені Договором та підтвердив, що йому було у чіткій та зрозумілій формі надана інформація, вказана у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ознайомлений з Правилами та Паспортом споживчого кредиту, повністю їх розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно дотримуватись. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 407326360 від 02.02.2021 вбачається, що ОСОБА_1 щомісяця здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитом у період з 09.02.2021 по 04.09.2021, таким чином вчиняючи дії на визнання факту існування між ним та ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» кредитних равовідносин та водночас продовжуючи Дисконтний період користування кредитом, який у зв`язку із відсутністю оплат надалі закінчився 04.10.2021. 
Згідно із п. 1.4.3. Договору у випадку користування Кредитом з боку Позичальника після закінчення Дисконтного періодубез своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 Договору, умови щодо нарахування процентівза Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з датинадання Кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів заБазовою процентною ставкою в розмірі 620,50 (шістсот двадцять цілих п`ять десятих) процентів річних, щостановить 1,70 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чогоПозичальник зобов`язується сплатити Кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовоюпроцентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентнимиставками за весь строк користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та упорядку ст. 212 Цивільного кодексу України Сторони домовились, що відкладальною обставиною за данимДоговором, щодо виникнення у Позичальника зобов`язань по сплаті процентів за Базовою процентною ставкоювід дати отримання Кредиту по дату закінчення Дисконтного періоду є факт продовження користуванняКредитом понад строк Дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду наумовах п. 1.3. цього Договору.
Пунктом 1.7. Договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку користування Кредитом (продовження загального строку дії Договору) на наступних умовах: 1.7.1. зобов`язання щодо повернення основної суми Кредиту переносяться на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання Позичальника по оплаті основної суми Кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду; 1.7.2. з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 (вісімсот тридцять дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним.
На підставі п. 1.4.3. Договору 08.10.2021 кредитодавцем здійснено перерахування процентів та відповідачу нараховано різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною процентною ставкою за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду.
Водночас, відовідно до п. 1.7.1. при ненадходженні платежу після закінчення дисконтного періоду зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту відкладається кожен раз на один календрарний день, але не більше ніж на 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду, відтак нарахування за кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 на виконання вказаних умов припинено 01.01.2022. 
Згідно із розрахунком вбачається, що внаслідок того, що відовідач не виконував взяті на себе зобов`язання з повернення коштів у повному обсязі, виникла заборгованість, яка станом на звернення із позовом становить 92285,84 грн, з яких 18 862,20 грн – сума заборгованості за кредитом, 73 423,64 грн – заборгованість за процентами.
Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Підписавши 02.02.2021 Кредитний договір № 407326360, відповідач ОСОБА_1 , у розумінні статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на визначені кредитним договором умови та взяв на себе відповідні зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за їх користування. Однак, у визначений строк належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим заявлена вимога позивача, як нового кредитора, про стягнення із відповідача суми заборгованості по тілу кредиту та відсотків підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як правонаступник сторони договору, яка виконала свої зобов`язання за договором, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі повернення кредитних коштів, сплати відсотків та повного погашення виниклої заборгованості.
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Як встановлено судом із матеріалів справи, 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога», як клієнт зобов`язався відступити Фактору Права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно Реєстру боржників, в обсязі та на умовах, що інсують на дату відступлення прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. 
Сторонами погоджено, що відступлення прав вимоги за цим договором проводиться не з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш, ніж одного Реєстру прав вимог, кожен наступний реєстр прав вимог є самостійним Додатком та не замінює попередній. 
У відповідності до п. 4.1. Договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги, підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі. 
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.
У вказаній додатковій угоді договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01.
31 грудня 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року.
Із урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.
Так, предметом договору факторингу № 28/1118-01 є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до пункту 1.4. цього договору передбачено, що право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. 
Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги № 159 від 09.11.2021 ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» передало право вимоги за кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 новому кредитору – ТОВ «Таліон Плюс».
З аналізу наведеного, незважаючи на покликання відповідача щодо неналежності переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» з огляду на те, що на момент укладення договору факторингу право вимоги не існувало, суд приходить до висновку, що відступлення прав вимоги до відповідача на користь ТОВ «Таліон Плюс» відбулося належним чином відповідно до договору факторингу № 28/1118-01 (з урахуванням додаткових угод до нього), який було фактично укладено до підписання кредитного договору, однак в такому було передбачено право вимоги майбутніх вимог і в подальшому були укладені додаткові угоди до такого та складено реєстр про передачу права вимоги.
До того ж, згаданий реєстр є належним чином оформленим витягом з реєстру, містить підписи уповноважених осіб – стоірн Договору факторингу та засвідчений печатками, підстав для сумніву у дійсності переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» не встановлено. 
05 серпня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01 відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» як клієнт зобов`язався відступити Фактору Права вимоги за укладеними кредитними договорами згідно Реєстру боржників, в обсязі та на умовах, що інсують на дату відступлення прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
Строк дії згаданого договору закінчується 04 серпня 2021 року.
Надалі ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод, а саме: № 2 від 03 серпня 2021 року та № 3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу №05/0820-01 до 30 грудня 2024 року включно, а всі інші умови договору залишились без змін.
Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від клієнта до фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, встановлені у відповідному додатку до договору.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 35 142,50 грн.
ЗРеєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 судом встановлено, що право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн Фінанс».
11.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року, відповідно умов якого право вимоги ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відступило права грошової вимоги новому кредитору - Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс». 
Відповдіно до Реєстру боржників від 14 липня 2025 року до Договору факторингу
№ 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року право вимоги за кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 перейшло від ТОВ «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс». 
Приписами пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 Цивільного кодексу України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
При цьому, частиною першою статті 1078 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Таким чином, згідно із вказаними нормами щодо заміни кредитора, за своєю правовою природою договір відступлення права вимоги є договором про заміну кредитора у певному зобов`язанні, яка здійснюється без згоди боржника. В такому договорі сторони мають право самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора і цей обсяг не вичерпується лише існуючим боргом та при цьому чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону N 2664-III.
Суд звертає увагу також на подібні висновки, які викладені Верховним Суд у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 09 квітня 2025 року у справі № 522/6195/20, від 24 лютого 2026 року у спрраві № 490/8336/21.
Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Представлені суду копії договорів факторингу належним чином підписані уповноваженими представниками сторін договорів, скріплені їх печатками, відтак підверджують перехід права вимоги до ОСОБА_2 від первісного кредитора – ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а надалі до ТОВ «ФК «Ейс». 
Враховуючи наведене, оскільки умови Кредитного договору № 407326360 від 02.02.2021, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , відповідачем не виконано належним чином, право грошової вимоги за ним на підставі Договору факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року перейшло безпосередньо до позивача, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. 
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
У відповідності до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та від 16 червня 2021 року у справі
№ 640/4126/19 (провадження № 61-14735св20).
Згідно наявного у матеріалах справи Договору про надання правової допомоги
№ 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери», Додатковою угодою № 257709719256 від 01.09.2025 до Договору про надання правової допомоги від 20 серпня 2025 року, встановлено факт погодження сторонами та надання позивачу послуг правової допомоги. 
Актом прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 року, підписаного уповноваженими особами виконавця – АБ «Соломко та партнери», та клієнта – ТОВ «ФК «Ейс» сторонами підтверджено надання/отримання послуг правової допомоги у справі щодо ОСОБА_1 на суму 7 000 грн. 
Сторона відповідача заперечуючи щодо витрат позивача на правову допомогу вказує на неспівмірність заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн із значеням справи для сторони, її складністю та часом витраченим на виконання відповідних робіт адвокатом. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 02 червня 2022 року у справі № 873/108/20 (подібний у постанові від 24 січня 2022 року у справі
№ 911/2737/17), відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
В даному випадку позивач підтверджує понесення ним витрат на професійну правничу допомогу серед іншого, зокрема і актом прийому-передачі наданих послуг від 29.12.2025 на суму 7 000,00 грн., з яких за складання позовної заяви - 5000,00 грн., вивчення матеріалів справи - 1000,00 грн., підготовка адвокатського запиту - 500,00 грн., підготовка клопотання - 500,00 грн.
Однак, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані представником позивача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги заперечення сторони відповідача та рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. не є цілком співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відтак, з врахуванням складності справи, розгляд якої проводився у порядку спрощеного позовного провадження, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу розмірі 3000,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279, ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за Кредитним договором № 407326360 від 02.02.2021 у розмірі 92 285 (дев`яносто дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) гривень 84 копійки. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят) гривні 40 копійок судового збору.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»3 000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині заявлених вимог відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Ю.Поправки, 6 кабінет 13.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 
Повне рішення суду складено 31.03.2026. 

Суддя (підпис) Б. М. Гедз
З оригіналом згідно.
Оригінал   рішення у справі № 462/1707/26
Суддя         Б.М.Гедз