Справа № 938/2051/25 
Провадження № 22-ц/4808/591/26 
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Атаманюк Василини Ігорівни на заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Бучинського А.Б., у с. Верховина, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
у с т а н о в и в:
26 листопада 2025 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація), актовий запис №183.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.05.2009 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, спільних дітей у шлюбі немає. Однак з часом стосунки між ними змінилися, втратились довірливі відносини і вони стали чужими. Фактично з 2014 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, кожен з них живе своє життя. Через військові дії, розпочаті російською федерацією проти України, ще в 2015 році вона повернулася в Україну, оскільки не змогла проживати в країні агресора. З того часу зв`язок з відповідачем остаточно втрачено і близько 10 років вони не підтримують відносин. На даний час шлюб носить формальний характер. 

Верховинський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 11 лютого 2026 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Не погоджуючись із таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Атаманюк В.І. звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, оскільки вважає, що при вирішенні вказаної справи судом норм законодавства дотримано не було, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивачкою зазначалось, зокрема, про відсутність у неї як оригіналу, так і копії свідоцтва про шлюб, а також про відсутність будь-якої можливості щодо отримання копії свідоцтва про шлюб, у першу чергу в зв`язку з припиненням дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, а також, у зв`язку з відсутністю будь-яких відносин з відповідачем. 
Вказує, що до звернення в суд з позовом про розірвання шлюбу, позивачка вживала заходів щодо можливості отримання документального підтвердження реєстрації шлюбу, зокрема, отримання копії свідоцтва про шлюб. Так, як було з`ясовано, що паспорт громадянина України позивачці було видано у зв`язку зі зміною прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 », на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого 21.05.2009 Вяземським ЗАГССмоленської області (російська федерація), що підтверджується листом начальника Верховинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області від 11.06.2025. До Верховинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області направлено запит про надання копії свідоцтва про шлюб, однак повідомлено про їх ліквідацію та необхідність звернення до Косівського відділу Західного міжрегіонального управління ДМС. У відповідь на направлений запит, листом №167/2620-25 від 04.11.2025 Косівським відділом ЗМУ ДМС повідомлено, що останній не є розпорядником запитуваної інформації. Листом від 18.11.2025 за підписом т.в.о. першого заступника начальника Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Я.Куценко повідомлено, що громадянка ОСОБА_1 документована 14.06.20217 року Верховинським відділом УДМС в Івано-Франківській області паспортом громадянина України у формі картки № НОМЕР_2 у зв`язку з непридатністю для подальшого використання попереднього паспортного документу, оскільки зазначена громадянка не змінювала прізвище чи інші персональні дані, свідоцтво про шлюб не входило до переліку документів, необхідних для обміну паспорта. Таким чином, отримати належну копію свідоцтва про шлюб є неможливим.
Відтак, викладеним підтверджується формальний підхід суду першої інформації щодо розгляду даної справи, що призвело до порушення права позивачки на справедливий судовий розгляд та належний захист її прав та інтересів.
Отже, просить заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачку ОСОБА_5 та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація), актовий запис №183, тобто шлюб, укладений між нею, як громадянином України та іноземцем за межами України відповідно до права іноземної держави - російської федерації.
Позивач вважає, що належними доказами, які підтверджують факт реєстрації шлюбу є свідоцтво про народження ОСОБА_6 , копія паспортних даних ОСОБА_1 , лист Верховинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області від 11.06.2025, з якого вбачається, що по факту документування позивача паспортом громадянина України у зв`язку з обміном по зміні прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » встановлено, що такий обмін було здійснено на підставі пред`явленого свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 виданого 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація) (а.с.8,12,13).
З інформації наданої Косівським відділом ЗМУ ДМС від 07.11.2025 та ЗМУ ДМС від 18.11.2025 вбачається, що відділ не має у своєму розпорядженні свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 виданого 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація) (а.с.14-15).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, вказав, що позивачем не представлено документу, виготовленого або засвідченого на території російської федерації Вяземським ЗАГС Смоленської області в межах його компетенції за установленою формою і скріпленого гербовою печаткою, що підтверджує реєстрацію шлюбу 21.05.2009, актовий запис №183, між нею та відповідачем ОСОБА_2 . Надані позивачем копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 , паспортних даних ОСОБА_1 , лист Верховинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області від 11.06.2025 для цілей провадження за позовом про розірвання шлюбу суд визнав неналежними та недопустимими доказами, оскільки єдиним документом на підтвердження даного факту може бути оригінал свідоцтва про шлюб, належним чином завірена копія такого свідоцтва.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
В свою чергу, у частинах першій, другій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Як вбачається з матеріалів справи 21.05.2009 року між позивачем та відповідачем, який є громадянином рф, укладений шлюб. Шлюб зареєстрований Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація), актовий запис №183, що підтверджується фотокопією свідоцтва.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами - членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня1993 року».
Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Проте з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, свідоцтва про укладення шлюбу, видані на території російської федерації та республіки білорусь, не потребує будь-якої легалізації. Такі свідоцтва чи їх копії можуть бути прийняті судом як доказ укладення шлюбу між сторонами та не можуть бути окремою підставою для відмови у розірванні шлюбу.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023року у справі № 202/4449/22.
На підтвердження факту реєстрації шлюбу позивачка надає своє свідоцтво про народження, копію паспортних даних, лист Верховинського відділу Управління ДМС в Івано-Франківській області від 11.06.2025, з якого вбачається, що по факту документування позивача паспортом громадянина України у зв`язку з обміном по зміні прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » встановлено, що такий обмін було здійснено на підставі пред`явленого свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація).
Позивачка зазначає, що у неї відсутній оригінал свідоцтва про реєстрацію шлюбу, а внаслідок введення на території України воєнного стану та припинення дипломатичних зв`язків з російською федерацією вона позбавлена можливості повторно отримати свідоцтво про шлюб. Жодних контактів з відповідачем вона не має, зробити будь-які запити не має можливості. 

Колегія суддів бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 відсутня будь-яка можливості отримати копії свідоцтва про шлюб, у першу чергу в зв`язку з припиненням дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, а також у зв`язку з відсутністю будь-яких відносин з відповідачем. Також враховує те, що позивачка вживала заходів щодо можливості отримання документального підтвердження реєстрації шлюбу, зокрема, отримання копії свідоцтва про шлюб, звертаючись із запитами до органів ДМС України.

За таких обставин апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, зазначає, що загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Апеляційний суд наголошує на тому, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у результаті чого не вирішив спір по суті заявлених позовних вимог.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд, дослідивши у сукупності наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як уже встановлено з наявних у матеріалах справи доказів, 21.05.2009 року між позивачем та відповідачем, який є громадянином рф, укладений шлюб. Шлюб зареєстрований Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація), актовий запис №183. 
Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Спору про поділ майна між ними немає.
Подружні стосунки між сторонами припинені з 2014 року, спільне господарство не ведеться. Через військові дії розпочаті російською федерацією проти України позивачка повернулася в Україну, оскільки не змогла проживати в країні агресора. З того часу зв`язок з відповідачем остаточно втрачено і близько 10 років вони не підтримують відносин. На даний час шлюб носить формальний характер.
За таких обставин, оцінивши наявні докази, колегія суддів вважає, що подальше сумісне життя сторін та збереження сім`ї неможливе. Шлюб між сторонами підлягає розірванню.
Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. 
Відповідно до статті 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, їхня сім`я розпалася та існує формально, а подальше спільне життя їхнього подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб необхідно розірвати та повернути позивачці дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, у зв`язку із тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Атаманюк Василини Ігорівни задовольнити.
Заочне рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.05.2009 Вяземським ЗАГС Смоленської області (російська федерація), актовий запис №183, розірвати.
Повернути ОСОБА_1 дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складене 21 квітня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська