Справа № 161/26529/25 
Провадження № 2/161/1994/26

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Рудської С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 , третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

І. Описова частина.
1.1. Позиція позивача.
24 грудня 2025 року на адресу суду надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі – позивач, ПрАТ «СК «ТАС») до ОСОБА_1 (далі – відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення страхового відшкодування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 січня 2025 року о 15:20 год у м. Луцьку по вул. Ковельській, 2, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Opel Combo, н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, в порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого допустив наїзд на припаркований транспортний засіб Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП.
07 січня 2025 року о 15:20 год у м. Луцьку по вул. Ковельській, 2, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Opel Combo, н.з. НОМЕР_1 , був учасником ДТП, місце якої залишив, не повідомивши працівників поліції.
Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 122-4 КУпАП.
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення №161/1280/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.124, ст. 122-4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення в межах санкції ст. 122-4 КУпАП у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.
Позивач вказує, що транспортний засіб потерпілого Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП був застрахований у позивача за договором комплексного страхування «Повний автозахист» від 21 жовтня 2024 року №FO-02124200.
Цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП відповідача ОСОБА_1 застрахована у встановленому порядку не була.
Власник пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, за результатом якої позивач виплатив його у розмірі 15 284,30 грн.
Посилаючись на те, що позивач набув права вимоги до відповідача в порядку суброгації, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування у розмірі 15 824,30 грн.

1.2. Позиція відповідача.
Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Вказав, що відповідач добровільно відшкодував потерпілому шкоду, яка завдана внаслідок ДТП, про що свідчить заява ОСОБА_2 від 29 січня 2025 року, яка подавалася в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення №161/1280/25.
У цій заяві ОСОБА_2 вказав, що внаслідок ДТП його автомобіль отримав незначні ушкодження, які за рахунок ОСОБА_1 були одразу усунуті.
З наведених підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

1.3. Позиція третьої особи.
У письмових поясненнях від 12 лютого 2026 року третя особа ОСОБА_2 позов підтримав. Не заперечив подання ним до суду 29 січня 2025 року заяви в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення №161/1280/25, але вказав, що насправді пошкодження не були усунуті відповідачем, а він розраховував отримати страхове відшкодування від страховика відповідача.

1.3. Рух справи.
Ухвалою суду від 26 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомленням (виклику) учасників справи.
Ухвалою суду від 02 лютого 2026 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .
У відповідності до приписів ч.2 ст.279 ЦПК України, розгляд справи по суті почався 26 січня 2026 року.

ІІ. Мотивувальна частина.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з таких підстав.

2.1. Фактичні обставини, встановлені судом.
Судом встановлено, що 07 січня 2025 року о 15:20 год у м. Луцьку по вул. Ковельській, 2, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Opel Combo, н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, в порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого допустив наїзд на припаркований транспортний засіб Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП.
07 січня 2025 року о 15:20 год у м. Луцьку по вул. Ковельській, 2, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Opel Combo, н.з. НОМЕР_1 , був учасником ДТП, місце якої залишив, не повідомивши працівників поліції.
Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 122-4 КУпАП.
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення №161/1280/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.124, ст. 122-4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення в межах санкції ст. 122-4 КУпАП у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень (а.с.4-5).
З матеріалів справи слідує, що на момент ДТП транспортний засіб потерпілого Hyundai Tucson, д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований у позивача за договором комплексного страхування «Повний автозахист» від 21 жовтня 2024 року №FO-02124200 (а.с.6-22).
Цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_1 застрахована у встановленому порядку не була (а.с.24).
Власник пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, за результатом якої позивач виплатив його у розмірі 15 284,30 грн.
Окрім того судом встановлено, що 29 січня 2025 року потерпілий ОСОБА_2 у справі про адміністративне правопорушення №161/1280/25 подав письмове клопотання, у якому зазначив дослівно наступне:
«Повідомляю суду, що внаслідок ДТП мій автомобіль отримав незначні пошкодження, які за рахунок ОСОБА_1 були одразу усунуті.
Жодних претензій матеріального або морального характеру я до ОСОБА_1 не маю.
…
Прошу суд звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням» (а.с.45) 
Судом була безпосередньо оглянута справа №161/1280/25 і підтверджено наявність такої заяви ОСОБА_2 . Сам він не заперечує факту її подання у своїх письмових поясненнях, наданих у розглядуваній цивільній справі.
При цьому у заяві про настання страхової події від 08 січня 2025 року ОСОБА_2 зазначив, що розрахунків між учасниками ДТП не було (а.с.26 зворот).

2.2. Позиція суду.
Спірні відносини виникли з приводу добровільного страхування майна, яке було пошкоджено внаслідок ДТП, а тому врегульовані Цивільним кодексом України (далі – ЦК України) та спеціальним для таких відносин Законом України «Про страхування».
У статті 993 ЦК України визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Аналогічно за змістом положення містяться у статті 108 Закону України «Про страхування» якою передбачено, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат.
Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Пунктом 5 частини першої статті 91 Закону України «Про страхування» визначено, що страхувальник за договором страхування зобов`язаний вживати заходів для забезпечення страховику можливості скористатися правом вимоги до особи, винної у заподіянні збитків, надавати страховику всі необхідні документи та повідомляти інформацію, необхідну для реалізації страховиком права вимоги до винних осіб, що спричинили настання страхового випадку.
Пунктом 4 частини другої статті 104 Закону України «Про страхування» передбачено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат є одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх заподіяла. Якщо збиток відшкодований частково, страхова виплата здійснюється з вирахуванням суми, отриманої від зазначеної особи як відшкодування збитків.
З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що страхувальник за договором добровільного страхування зобов`язаний повідомляти страховика про всю інформацію, необхідну для реалізації страховиком права вимоги до винних осіб, в тому числі про факт одержання відшкодування збитків від особи, яка їх заподіяла. Добровільне відшкодування збитків особою, яка їх заподіяла, унеможливлює отримання страхового відшкодування та є підставою для відмови у його виплаті.
В розглядуваному випадку, як слідує зі встановлених судом обставин, відповідач добровільно відшкодував ОСОБА_2 шкоду, завдану ДТП, про що останній подав свою особисту письмову заяву суду в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення № 161/1280/25. В цій заяві ОСОБА_2 чітко і однозначно вказав, що «його автомобіль отримав незначні пошкодження, які були одразу усунені за рахунок ОСОБА_1 ».
Доводи третьої особи ОСОБА_2 про те, що подаючи заяву до суду, він мав на увазі відшкодування шкоди страховиком відповідача, суд оцінює критично, адже цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 не була застрахована, відповідна виплата в межах Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не здійснювалася, а третя особа звернувся за страховим відшкодування до власного страховика за договором добровільного страхування майна.
Тобто, вказуючи у заяві до суду що «пошкодження були усунуті за рахунок ОСОБА_1 » потерпілий ОСОБА_2 мав на увазі саме відшкодування збитків безпосередньо ОСОБА_1 , а не страховиком останнього, якого не існує.
При цьому звертаючись до страховика із заявою про настання страхової події третя оосба ОСОБА_2 вказав неправдиві відомості про те, що взаєморозрахунки між учасниками ДТП не проводилися, відмітивши варіант «НІ» у відповідній графі заяви (а.с.26 зворот).
З наведеного вище слідує, що потерпілий від ДТП ОСОБА_2 всупереч вимогам пункту 5 частини першої статті 91, пункту 4 частини другої статті 104 Закону України «Про страхування» звертаючись до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування не повідомив про факт добровільного відшкодування шкоди винуватцем ДТП, що свідчить про отримання ним страхової виплати неправомірно та без належної правової підстави.
Зважаючи на те, що у страховика були відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), право вимоги до винної особи за такою виплатою не перейшло до страховика, а тому у задоволенні позовних вимог до відповідача, як винуватця ДТП, необхідно відмовити.

2.4. Розподіл судових витрат.
Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.
На підставі наведеного та керуючись ст.265ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 , третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», м. Київ, проспект Берестейський, буд.65, код ЄДРПОУ 30115243.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Повне рішення суду складено та підписано 26 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області      С.М. Рудська