Справа № 202/9862/25
Провадження № 2/202/1210/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
за участю представника відповідача Омельченко Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання дій банку незаконними, визнання недійсним правочину про розірвання договору, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, –
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», у якому просив визнати незаконними дії банку щодо блокування рахунку, обмеження доступу до грошових коштів та одностороннього розірвання договору банківського обслуговування, визнати недійсним правочин про розірвання договору, зобов`язати відповідача відновити банківське обслуговування та доступ до дистанційного банкінгу, а також стягнути на свою користь грошові кошти у розмірі 200 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що він є клієнтом Акціонерного товариства «Акцент-Банк», з яким у нього було укладено договір банківського обслуговування та відкрито картковий рахунок, яким він користувався для здійснення розрахункових операцій та зберігання власних коштів. Позивач зазначав, що 14.08.2025 через мобільний застосунок банку він отримав повідомлення з вимогою надати документи на підтвердження походження коштів, при цьому доступ до його рахунку було миттєво заблоковано.
Позивач стверджує, що у відповідь на вимогу банку він надав вичерпні письмові пояснення та довідку форми ОК-7, вказавши, що кошти надходять як повернення дрібних позик або боргів від інших фізичних осіб і використовуються ним на особисті побутові потреби. Незважаючи на це, банк додатково витребував розписки або письмові договори позики. Позивач відмовився їх надавати, обґрунтовано, на його думку, посилаючись на положення статті 1047 ЦК України, згідно з якими укладення договорів позики у письмовій формі між фізичними особами на незначні суми не є обов`язковим, а отже, вимога банку є такою, що суперечить закону та є втручанням у його приватне життя. Після цієї відмови, 18.08.2025, банк надіслав позивачу повідомлення про припинення ділових відносин та закриття рахунку.
На переконання позивача, такі дії банку є непропорційними та абсолютно незаконними. Позивач вказує, що банк грубо порушив процедури та строки зупинення фінансових операцій, визначені статтею 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», оскільки блокування тривало понад два робочі дні без відповідного рішення Державної служби фінансового моніторингу України.
Крім того, позивач зазначає, що операції з криптовалютою, на які безпідставно посилається банк, не є підприємницькою діяльністю, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду. На думку позивача, банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу не наділений повноваженнями самостійно перевіряти законність цивільних правочинів чи вимагати документи, які виходять за межі стандартної процедури ідентифікації клієнта. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивач був позбавлений можливості користуватися власними коштами, що призвело до порушення його права власності, а також спричинило йому значні моральні страждання, почуття безправ`я, приниження честі та гідності, тривалий психоемоційний стрес та підрив довіри до фінансової системи загалом, розмір відшкодування яких він оцінює у 200 000 гривень.
Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, представник Акціонерного товариства «Акцент-Банк» подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на правомірність та обґрунтованість дій фінансової установи. Відповідач у своєму відзиві зазначив, що діяв виключно в межах та у спосіб, передбачені нормами Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України. Згідно з доводами відповідача, 31.07.2025 до банку надійшов сигнал від третьої особи стосовно сумнівних операцій позивача, пов`язаних з тим, що контрагент відправив кошти, однак товари чи послуги не отримав.
Після надання позивачем пояснень про те, що це був платіж з продажу криптовалюти, питання було тимчасово врегульовано. Проте, 14.08.2025 автоматизованою системою банку було зафіксовано чергове спрацювання правила фінансового моніторингу через суттєве перевищення ліміту зарахувань на рахунок позивача. Виконуючи вимоги статті 11 профільного Закону, банк розпочав процедуру належної перевірки клієнта та тимчасово обмежив проведення ризикових видаткових операцій.
Представник відповідача звертав увагу суду на те, що позивач у відповідь на запит банку надав лише довідку форми ОК-7 та поверхнево пояснив, що кошти надходять як повернення боргу або дрібних позичок і витрачаються на особисті потреби. З метою верифікації цих тверджень, оскільки систематичні надходження від різних осіб не є типовими для звичайних побутових потреб, банк правомірно запросив документи, що підтверджують факт виникнення таких боргових зобов`язань, зокрема розписки чи відповідні договори. Позивач категорично відмовився надати такі відомості. За результатами комплексного аналізу банк виявив наявність низки індикаторів підозрілості фінансових операцій, визначених Додатком 20 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 19.05.2020 № 65.
Зокрема, було встановлено, що клієнт відмовляється надавати інформацію, потрібну для здійснення належної перевірки, фінансові операції за рахунком не відповідають його ризик-профілю та доходам, а також наявна нетипова активність, що не характерна для звичайної діяльності клієнта. 
З огляду на виявлені обставини, керуючись вимогами статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк стверджує, що був зобов`язаний прийняти рішення про відмову від підтримання ділових відносин шляхом їх розірвання через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику та ненадання ним необхідних для здійснення належної перевірки документів. 
Представник банку також наголосив, що 21.08.2025 позивач особисто подав до банку заяву із зазначенням реквізитів рахунку в іншій банківській установі, на які Акціонерне товариство «Акцент-Банк» у повному обсязі перерахувало залишок власних коштів позивача, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. Додатково представник відповідача просив стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень, які передбачені договором про надання правової допомоги у вигляді гонорару успіху.
В подальшому позивач скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відповідь на відзив, у якій додатково наголосив на тому, що доводи банку ґрунтуються на припущеннях та неправильному застосуванні норм матеріального права. Позивач категорично заперечував проти того, що здійснював підприємницьку діяльність, посилаючись на численні постанови Верховного Суду, у яких зазначається, що саме по собі використання рахунку для операцій з криптовалютою не свідчить про незаконність таких операцій чи ведення підприємницької діяльності. Також позивач вказував на неправомірність вимог банку про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, оскільки він діє як споживач фінансових послуг, звільнений від сплати судового збору, а стягнення таких витрат є недопустимим фінансовим тягарем та тиском на споживача, що суперечить європейській практиці та нормам національного законодавства про захист прав споживачів.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 03.11.2025 було відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
03.02.2026 від позивача до суду надійшло письмове клопотання, у якому він просив закрити підготовче провадження, перейти до розгляду справи по суті та здійснювати подальший розгляд справи за його відсутності на підставі наявних письмових матеріалів і доказів.
Ухвалою суду підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином у порядку, встановленому процесуальним законом, підтримав раніше подане клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтримав правову позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та просив суд ухвалити рішення про відмову в позові, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, компенсувавши банку витрати на правову допомогу за рахунок держави.
Відповідно до вимог частини 1 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу із здійсненням фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, заслухавши усні пояснення представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.
Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Також суд звертає увагу на загальні правила доказування, визначені положеннями статей 76-81 ЦПК України. Згідно з цими нормами доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України визначено фундаментальний принцип оцінки доказів, згідно з яким суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Застосовуючи наведені норми, суд встановив, що між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Акцент-Банк» існували договірні відносини про надання банківських послуг, які виникли на підставі підписання клієнтом відповідної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У межах виконання цього договору позивачу було відкрито поточний картковий рахунок фізичної особи, який використовувався ним для проведення розрахунково-касових операцій. З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2025 автоматизованими системами фінансового моніторингу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» було зафіксовано спрацювання внутрішнього правила контролю щодо рахунку позивача, причиною якого стало суттєве перевищення встановленого ліміту надходжень грошових коштів на рахунок фізичної особи протягом одного календарного місяця. Реагуючи на цей факт, банк того ж дня встановив тимчасові обмеження на проведення певних видаткових операцій, що характеризуються підвищеним ступенем ризику, зокрема заборону на перекази з картки на картку та зняття готівки, і одночасно звернувся до позивача через офіційний мобільний застосунок банку із запитом надати документи, що підтверджують джерела походження цих коштів, а також надати вичерпні пояснення щодо економічної суті та мети систематичних надходжень.
Судом досліджено листування між клієнтом та банком, з якого випливає, що у відповідь на запит фінансової установи позивач надав довідку про застраховану особу форми ОК-7 та надав текстове пояснення, зазначивши, що ці кошти призначені для здійснення особистих витрат та оплати товарів і послуг.
У зв`язку з тим, що обсяги та характер транзакцій не відповідали наданим загальним поясненням, 18.08.2025 банк звернувся до позивача з уточнюючим запитанням щодо мети масових переказів від інших фізичних осіб. Позивач у відповідь зазначив, що вказані перекази є поверненням боргу або дрібних позичок, а також надходженнями для інших особистих побутових витрат, таких як придбання вживаних товарів на стихійних ринках. Отримавши таку інформацію, представники банку, діючи в межах процедури належної перевірки клієнта, запросили у позивача копії відповідних розписок чи договорів із зазначенням даних позикодавця та позичальника для верифікації заявлених обставин, а також прямо запитали, чи використовувався рахунок для проведення операцій з віртуальними активами, тобто криптовалютою.
Позивач відмовився надати запитувані документи, мотивуючи свою відмову тим, що складання таких розписок є його правом, а не обов`язком, і закон цього не вимагає, а щодо суті операцій він вважав свої попередні усні пояснення цілком достатніми.
Після отримання відмови, 18.08.2025 відповідач провів комплексний аналіз наявної інформації та дійшов висновку про наявність у діяльності позивача індикаторів підозрілості фінансових операцій, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.
На підставі цього аналізу, встановивши клієнту неприйнятно високий рівень ризику через ненадання документів, необхідних для здійснення належної перевірки, та неможливість зрозуміти економічну суть фінансових операцій, Акціонерне товариство «Акцент-Банк» прийняло рішення про відмову від підтримання ділових відносин з позивачем шляхом розірвання укладеного договору банківського обслуговування. В подальшому, 21.08.2025, позивач склав та подав до банку заяву із зазначенням реквізитів його рахунку в іншій фінансовій установі, на підставі якої відповідач перерахував залишок власних коштів позивача у повному обсязі, що підтверджується відповідними виписками та платіжними інструкціями, які містяться в матеріалах цивільної справи.
Надаючи правову оцінку встановленим фактам та відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають між банком та клієнтом з приводу відкриття та ведення банківського рахунку, регулюються положеннями глави 72 ЦК України та спеціальним законодавством у сфері банківської діяльності та фінансового моніторингу.
Згідно зі статтею 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
Разом з тим, згідно з частиною 1 статті 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Крім того, згідно з пунктом 3 частини 2 та абзацом 3 частини 4 статті 1075 ЦК України, банк має право вимагати розірвання договору, а також може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта в односторонньому порядку за наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». При цьому закон прямо гарантує захист майнових прав особи, встановлюючи, що у разі такого закриття рахунку залишок грошових коштів повертається клієнту або перераховується за його вказівкою.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»,  суб`єктами первинного фінансового моніторингу є банки, страховики (у тому числі під час здійснення діяльності з перестрахування), страхові (перестрахові) брокери, кредитні спілки, ломбарди та інші фінансові установи.
Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику. Банк зобов`язаний здійснювати оцінку та переоцінку ризиків, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо ризик-профілю клієнтів. Згідно з частиною 2 статті 11 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати заходи належної перевірки клієнта, при цьому обсяг дій визначається суб`єктом самостійно з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій.
Аналізуючи доводи позивача щодо неправомірності витребування банком копій розписок або договорів позики та його посилання на положення статті 1047 ЦК України, згідно з якими договори позики між фізичними особами на незначні суми можуть укладатися в усній формі, суд доходить висновку про помилковість такого трактування норм права в контексті процедур фінансового моніторингу. Норми Цивільного кодексу України дійсно визначають правила щодо форми правочинів та регулюють приватноправові відносини між кредитором та боржником, впливаючи на дійсність чи можливість доказування такого правочину в суді. Натомість відносини між клієнтом та банком як суб`єктом первинного фінансового моніторингу мають публічно-правовий характер. Запитуючи розписки чи письмові договори, банк не ставив під сумнів їх дійсність у цивільно-правовому сенсі і не виступав арбітром у відносинах між позивачем та третіми особами. Банк виконував свій прямий обов`язок, покладений на нього державою, щодо верифікації джерела системних та масових надходжень коштів на рахунок фізичної особи. Якщо клієнт, пояснюючи десятки транзакцій від різних осіб, заявляє, що це є процесом «повернення боргів» чи «дрібних позичок», суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний отримати об`єктивне, документальне підтвердження таких фінансових операцій. Категорична відмова клієнта надати будь-які підтверджуючі документи або твердження про те, що такі документи принципово не складалися через відсутність законодавчої вимоги про їх обов`язковість, об`єктивно унеможливлює здійснення банком належної перевірки суті фінансових операцій, що автоматично унеможливлює управління ризиками та переводить клієнта до категорії високого ризику.
Надаючи оцінку аргументу позивача щодо розмежування інститутів зупинення фінансових операцій та відмови від підтримання ділових відносин, суд зазначає наступне. Позивач у своїй позовній заяві та відповіді на відзив послідовно наголошує на тому, що банк грубо порушив строки блокування рахунку, передбачені статтею 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», вказуючи, що зупинення можливе не більше ніж на два робочі дні без рішення відповідних органів. 
Суд вважає ці доводи позивача такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права і змішуванні різних правових інститутів.
Інститут зупинення фінансових операцій, який регламентується статтею 23 вказаного Закону, є тимчасовим, запобіжним заходом, який застосовується до конкретної транзакції, що викликає обґрунтовану підозру, з метою надання часу уповноваженим державним органам та правоохоронним структурам для її детальної перевірки та прийняття рішення щодо її подальшого руху або арешту. Натомість у справі, що розглядається судом, Акціонерне товариство «Акцент-Банк» реалізувало свої повноваження за зовсім іншою статтею закону, застосувавши інститут відмови від підтримання ділових відносин, регламентований статтею 15 Закону. 
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від підтримання ділових відносин, у тому числі шляхом розірвання ділових відносин та закриття рахунка, у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей.
Також суд критично оцінює посилання позивача на низку постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 757/19084/21-ц, оскільки суд, керуючись принципом оцінки релевантності правових висновків суду касаційної інстанції до конкретних обставин справи, зазначає, що обставини у наведених позивачем справах істотно відрізняються від обставин даної справи. У справах, на які посилається позивач, суди розглядали та надавали правову оцінку ситуаціям тривалого, безстрокового та безпідставного зупинення окремих транзакцій клієнтів без розірвання з ними договірних відносин. У цій справі відповідач діяв за іншим правовим алгоритмом: він застосував тимчасове обмеження видаткових операцій виключно як превентивний захід для комунікації з клієнтом і запиту підтверджуючих документів. Після отримання відмови клієнта надати такі документи, банк 18.08.2025, розірвав договір та закрив рахунки, надавши клієнту можливість переказати власні кошти на рахунки в інших банках, чим позивач і скористався 21.08.2025. 
Відтак, майнові права позивача на розпорядження власністю не були безстроково заблоковані, кошти йому повернуто у повному обсязі, що об`єктивно свідчить про дотримання банком справедливого балансу між інтересами приватного клієнта та публічним обов`язком у сфері запобігання легалізації доходів, одержаних сумнівним шляхом.
Підсумовуючи викладене, на основі всебічного та повного аналізу встановлених обставин справи, суд доходить висновку, що дії Акціонерного товариства «Акцент-Банк» щодо тимчасового обмеження обслуговування клієнта для проведення належної перевірки та подальше розірвання договору банківського обслуговування в односторонньому порядку були вчинені у відповідності до статті 1075 ЦК України та вимог статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Позивач у встановленому законом порядку не спростував наявність об`єктивних підстав для відмови банку від підтримання ділових відносин. 
Зважаючи на правомірність та обґрунтованість дій відповідача, позовні вимоги про визнання таких дій незаконними, визнання правочину про одностороннє розірвання договору недійсним та зобов`язання відновити банківське обслуговування позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 200 000 гривень на відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статей 23 та 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за умови наявності її вини та доведення факту вчинення нею протиправних дій, що спричинили моральні чи фізичні страждання потерпілому.
Враховуючи, що під час судового розгляду судом не встановлено жодних фактів неправомірності чи протиправності в діях відповідального працівників та структур Акціонерного товариства «Акцент-Банк», правові та фактичні підстави для застосування деліктної відповідальності та покладення на банк обов`язку з відшкодування позивачу заявленої моральної шкоди є відсутніми. 
Крім того, суд зазначає, що позивачем, всупереч вимогам статей 76-81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами характеру стверджуваних моральних страждань, їх інтенсивності, наявності безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діями банку та настанням негативних наслідків, а також жодним чином не обґрунтовано співмірності заявленої до стягнення суми у 200 000 гривень із перенесеними хвилюваннями. Відповідно, позовні вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, був звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки пред`явив позовні вимоги, пов`язані з наданням йому фінансових послуг. Водночас, відповідач Акціонерне товариство «Акцент-Банк» через свого уповноваженого представника-адвоката Омельченка Є.В. у відзиві на позовну заяву заявив вимогу про стягнення з позивача або компенсацію за рахунок держави витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень, надавши суду відповідні докази, зокрема договір про надання правової допомоги, що передбачає виплату гонорару успіху, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер та інші документи, що підтверджують обсяг наданих послуг.
Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оцінюючи заявлений до компенсації розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу, який становить 5 000 гривень, суд враховує сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену, зокрема, у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, щодо законності та правомірності визначення винагороди адвоката.
Дослідивши надані докази, зокрема договір про надання правової допомоги № 2812-1/2023 від 28.12.2023 р., додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги № 2812-1/2023 від 28.12.2023 р та ордер, суд констатує, що їх є недостатньо для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу та факту їх фактичного понесення. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі, для розподілу судових витрат необхідні не лише договір про надання правової допомоги, а й відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акт приймання-передачі наданих послуг або детальний опис робіт), а також докази, які підтверджують здійснення відповідних витрат (платіжні доручення, квитанції, виписки тощо).
Відповідачем не було надано суду актів виконаних робіт, детального опису наданих послуг та жодних платіжних документів, що підтверджують фактичну сплату обумовленого гонорару успіху. Відтак, суд не має підстав вважати, що заявлені до компенсації витрати є документально підтвердженими та реально понесеними відповідно до вимог статті 137 ЦПК України.
Зважаючи на викладене, вимога відповідача про стягнення з позивача або компенсацію за рахунок держави витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 23, 1066, 1074, 1075, 1167 ЦК України, статтями 7, 11, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», статтями 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, –
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання дій банку незаконними, визнання недійсним правочину про розірвання договору, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди – відмовити.
У задоволенні заяви представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення (компенсацію за рахунок держави) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 31 березня 2026 року.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ВІДПОВІДАЧ: Акціонерне товариство «Акцент-Банк», ЄДРПОУ 14360080, адреса місцезнаходження: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11.

Суддя        Н.  В.  Недобитюк