ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/15388/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – ГУ ПФУ у Київській області, відповідач) про визнання протиправним та скасувати рішення від 23 липня 2025 року №032750005838 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «б» частини першої статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-ХІІ); зобов`язання зарахувати відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ до стажу у подвійному розмірі періоди роботи в дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року, з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 ; зобов`язання зарахувати до стажу період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року в СПТУ-231 м. Бреста, період роботи з 14 липня 1989 року по 20 лютого 1990 року в Брестському виробничому килимовому об`єднанні м. Брест, з 20 лютого 1990 року по 03 вересня 1991 року в дитячому садочку №14 Брестського ВКО м. Брест згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 ; зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка була чинна до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі – Закон №213-VIIІ), з дня звернення 15 липня 2025 року.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 15 липня 2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових мовах. Проте рішенням ГУ ПФУ у Київській області від 23 липня 2025 року №032750005838 їй відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідного для призначення пенсії та недосягненням пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-ІV). До страхового стажу не зараховано період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року та період роботи з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року в Республіці Білорусь за записами трудової книжки серії НОМЕР_1 . Крім цього, період роботи в дитячому протитуберкульозному санаторії зараховано до страхового стажу в одинарному розмірі.
І таким рішенням позивач не погоджується та зазначає, що період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року в СПТУ-231 міста Бреста підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача за приписами статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» (чинного в період навчання). Періоди роботи з 14 липня 1989 року по 03 вересня 1991 року в Брестському виробничому килимовому об`єднанні Республіки Білорусь підлягають зарахуванню до страхового стажу, оскільки Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав в галузі пенсійного забезпечення на момент виникнення спірних правовідносин була чинною.
ОСОБА_1 вказала, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. Записами її трудової книжки підтверджено періоди трудової діяльності з 13 листопада 1991 pоку по 23 листопада 2011 року, з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року в дитячому тубсанаторії «Згорани» на посаді санітарки прибиральниці (палатної), молодшої медичної сестри (палатної). Записи про роботу та звільнення з роботи є послідовними, чіткими, без перекреслень чи виправлень з посиланнями на накази, містять підпис відповідальних осіб та печатки підприємства. Спірні періоди роботи в обласному протитуберкульозному дитячому санаторії «Згорани» також підтверджено довідкою трудового архіву Шацької селищної ради від 09 травня 2025 року №69/01.27. Протитуберкульозний дитячий санаторій належить до закладу охорони здоров`я, в якому надається медична допомога хворим на туберкульоз, що є інфекційною хворобою, відтак спірні періоди роботи мають бути зараховані до страхового стажу у подвійному розмір відповідно до приписів статті 60 Закону №1788-ХІІ.
На переконання позивача вона має право на пільгову пенсію відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 13 названого Закону зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, яким було збільшено вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 до 55 років. При цьому вказала, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії їй виповнилося 53 роки і 11 місяців, страховий стаж з урахуванням статті 60 Закону №1788-ХІІ становить 42 роки 8 місяців 5 днів з них 41 рік 1 місяць 10 днів на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, тому нею дотримано умови призначення пенсії згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ.
З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
ГУ ПФУ у Київській області у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.30-32). В обґрунтування цієї позиції вказав, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії з доданими документами за принципом екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Київській області, за результатами розгляду якої позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV. Вік позивача на дату звернення 53 роки 11 місяців, страховий стаж становить 19 років 10 місяців 16 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: за записами трудової книжки від 12 липня 1989 року НОМЕР_1 період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року та період роботи з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року в Республіці Білорусь, оскільки відсутнє повідомлення від заявника щодо неможливості підтвердити факт неотримання пенсійних виплат від Республіки Білорусь відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 року №562. До страхового стажу за довідкою від 09 травня 2025 року №69/01.27 період роботи з 13 листопада 1991 по 23 листопада 2011 року в дитячому протитуберкульозному санаторії зараховано в одинарному розмірі, оскільки в довідці відсутнє посилання на статтю 60 Закону №1788-ХІІ.
Відповідач звернув увагу, що стаття 13 Закону №1788-ХІІ визнана неконституційною Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, а положеннями статті 114 Закону №1058-ІV чітко встановлені критерії, наявність яких надає право особі на пільгове пенсійне забезпечення. Таким чином, особливими умовами для визначення права на пенсію, особи яка звертається за пенсію на пільгових умовах (при умові виконання робіт із шкідливими умовами праці протягом встановленого законодавством часу) є обов`язок надання особою, яка звертається за пенсією, уточнюючої довідки та доказів проведення атестації робочих місць на тому підприємстві, де особа виконувала зазначені роботи.
ГУ ПФУ у Київській області вважає, що його рішення є законним та підстави для його скасування відсутні.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Не є спірною та обставина, що 15 липня 2025 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільговим умовах.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Київській області, рішенням якого від 23 липня 2025 року №032750005838 (а.с.15) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV. 
Зі змісту оскаржуваного рішення встановлено, що страховий стаж позивача становить 19 років 10 місяців 16 днів, вік заявниці на дату звернення – 53 роки 11 місяців. Необхідний страховий стаж, визначений частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV становить 35 років. 
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано за записами трудової книжки від 12 липня 1989 року НОМЕР_1 період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року та період роботи з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року в Республіці Білорусь, оскільки відсутнє повідомлення від заявника щодо неможливості підтвердити факт неотримання пенсійних виплат від Республіки Білорусь відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 року №562. До страхового стажу за довідкою від 09 травня 2025 року №69/01.27 період роботи з 13 листопада 1991 по 23 листопада 2011 року в дитячому протитуберкульозному санаторії зараховано в одинарному розмірі, оскільки в довідці відсутнє посилання на статтю 60 Закону №1788-ХІІ. 
Тут же зазначено, що право на пенсійну виплату набуде 22 липня 2036 року. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У пункті 5 Рішення №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Закон №1058-ІV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно зі статтею 1 Закону №1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Таке ж визначення містить і частина перша статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відтак, до 01 січня 2004 року стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.
Так, приписами статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. 
Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 року №1058), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі – персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).
Таким чином, основним документом, який підтверджує наявний стаж роботи є трудова книжка, а інші документи приймаються до уваги виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
За обставин цієї справи відповідач не зарахував до страхового стажу позивача за записами трудової книжки серії НОМЕР_1 період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року в СПТУ-231 міста Бреста та періоди роботи з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року на території Республіки Білорусь.
Частина третя статті 56 Закону №1788-XII передбачає, що до стажу роботи зараховується також: д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Крім цього, згідно з частиною першою статті 38 Закону України від 10 лютого 1998 року №103/98-ВР «Про професійну (професійно-технічну) освіту» (далі Закон – №103/98-ВР) час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , слідує, що у період з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року позивач навчалась в СПТУ -231 міста Бреста (запис №1 внесений на підставі диплому № НОМЕР_2 від 12 липня 1989 року); 14 липня 1989 року прийнята в ткацький цех №1 ткацько-оздоблювальної фабрики ткачем 4 розряду (запис №2, внесений на підставі наказу від 12 липня 1989 року №189); 20 лютого 1990 року переведена в дитячий садок №14 помічником вихователя (запис №3, внесений на підставі наказу від 16 лютого 1990 року №100); 03 серпня 1991 року звільнена за власним бажанням (запис №4, внесений на підставі наказу від 01 вересня 1991 року №239) – а.с. 11 зворот-14.
Тобто, записами трудової книжки підтверджується факт навчання позивача у в СПТУ -231 міста Бреста у період з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, та період її трудової діяльності з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року.
При цьому слід зауважити, що записи трудової книжки про спірні періоди навчання, військової служби та роботи не містять в собі виправлень, здійснені у послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис. 
За змістом оскаржуваного рішення відповідач не зарахував до страхового стажу позивача спірні періоди навчання та трудової діяльності позивача ( з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року відповідно), оскільки відсутнє повідомлення від заявника щодо неможливості підтвердити факт неотримання пенсійних виплат від Республіки Білорусь відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 року №562.
Щодо таких доводів пенсійного органу, суд зазначає наступне.
Законом України від 25 квітня 2024 року за №3674-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення» (який набрав чинності з 23 червня 2024 року) внесено зміни до Закону №1058-IV.
Закон №1058-IVдоповнено статтею 24-1 «Періоди трудової діяльності за межами України, які зараховуються до страхового стажу».
За змістом частини другої статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Кабінетом Міністрів України 16 травня 2025 року прийнято постанову №562 «Деякі питання обчислення страхового стажу», яка набрала чинності 20 травня 2025 року. Пунктом 1 цієї постанови затверджено Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу (Порядок №562) та Порядок підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі до страхового стажу (стажу роботи) для визначення права на призначення пенсії за віком (Порядок підтвердження).
За змістом пункту 3 Порядку №562 у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
Приписами пункту 4 Порядку №562 унормовано, що у разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат.
У разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів.
МЗС протягом п`яти робочих днів з дня отримання зазначеного запиту передає дипломатичними каналами іншій державі та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит з інформацією про те, що всі особисті дані, які будуть зазначені в наданих документах, є конфіденційними. Після отримання документів до даних, які зазначені в них, будуть застосовані вимоги Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних», і такі дані будуть використовуватися виключно для потреб, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування, визначених законом.
Якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Разом з тим, відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, зі змінами, далі – Порядок №22-1) визначено, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
Відповідно абзацу четвертий пункту 1.8 розділу I Порядку 22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
За змістом пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, крім іншого, повідомляє заявника про необхідність до оформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Варто зауважити, що виконуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення вказаних недоліків. 
З наявністю обставин, які свідчать про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів, у органу пенсійного фонду виникає обов`язок повідомити особу, яка звернулась за пенсією, про необхідність усунути певні недоліки при зверненні у визначений цим Порядком строк.
Наведені положення свідчать про те, що неналежне оформлення документів чи їх неповнота не є безумовною підставою для відмови у призначенні пенсії.
Водночас при прийнятті у позивача документів жодних зауважень щодо відсутності заяви, передбаченої статтею 24-1 Закону №1058-IV, не було. Доказів протилежного не надано.
Суд наголошує, що лише використання органом пенсійного фонду усіх процедур, які застосовуються при вирішенні питання про призначення пенсії та не виконання заявником установлених вимог, може свідчити про обґрунтованість та правомірність рішення територіального органу пенсійного фонду.
Крім того, суд зауважує, що відповідач безпідставно посилається на вимоги Порядку №562 при не зарахуванні періоду навчання до страхового стажу, оскільки даний порядок визначає механізм підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди саме трудової діяльності до 1 січня 1992 року, а не навчання.
З огляду на викладене суд вважає, що у відповідача не було обґрунтованих підстав для незарахування позивачу до страхового стажу періодів навчання та роботи на території Республіки Білорусь згідно з даними трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
При цьому, суд враховує, що у спірному рішенні відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року та періоди роботи з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року, а позивач просила зарахувати їй до стажу період роботи, зокрема, з 14 липня 1989 року по 03 вересня 1991 року. Однак, суд зауважує, що відповідно до запису №4 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , остання з 03 серпня 1991 року звільнена за власним бажанням (запис №4 внесений на підставі наказу від 01 вересня 1991 року №239).
З урахуванням встановлених обставин, суд зазначає, що період навчання ОСОБА_1 з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року та періоди роботи з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року на території Республіки Білорусь відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо незарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ, суд вказує таке.
Як вже зазначалося судом, відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Відповідно до пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання визначає, що положення Закону №1788-ХІІ, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Статтею 60 Закону № 1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Статтею 7 зазначеного Закону регламентовано, що лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.
Пунктами 7, 12 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2001 року №2586-III «Про протидію захворюванню на туберкульоз» (далі – Закон №2586-III) визначено, що туберкульоз – соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу; протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 жовтня 2002 року №385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я, посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою, залучених до надання реабілітаційної допомоги у складі мультидисциплінарних реабілітаційних команд в закладах охорони здоров`я», зокрема, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я.
Перелік закладів охорони здоров`я містить, зокрема, санаторій (у т.ч. дитячий, однопрофільний, багатопрофільний, спеціалізований).
Наказом Міністерства охорони здоров`я від 16 липня 2009 року №514 затверджено «Перелік протитуберкульозних закладів, в якому міститься: розділ 1. Лікувально-профілактичні заклади, пункт 1.2 Санаторно-курортні заклади: санаторій (протитуберкульозний, туберкульозний, спеціалізований, спеціальний, у т.ч. дитячий).
Отже, протитуберкульозний дитячий санаторій належить до закладу охорони здоров`я, в якому надається медична допомога хворим на туберкульоз, що є інфекційною хворобою, а тому робота у такому медичному закладі має бути зарахована до стажу роботи у подвійному розмірі.
Не є спірною та обставина, що у періоди з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 03 вересня 2012 року ОСОБА_1 працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» на посадах санітарки прибиральниці та молодшої медичної сестри (записи №№5-8 трудової книжки серії НОМЕР_1 ) – а.с.11 зворот -14.
Крім того, довідкою трудового архіву Шацької селищної ради від 09 травня 2025 року №69/01.27 також підтверджено, що позивач дійсно працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» на посаді санітарки прибиральниці тимчасово з 13 листопада 1991 року (наказ про прийом на роботу №185 п.3 від 13 листопада 1991 року); 01 грудня 1992 року переведена на посаду санітарки прибиральниці постійно (наказ №189 п. 4 від 01 грудня 1992 року); 30 квітня 1998 року переведена на посаду молодшої медичної сестри (наказ №78 п. 13 від 30 квітня 1998 року); 23 листопада 2011 року звільнена з роботи на підставі пункту1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) у зв`язку зі скороченням штату. 01 квітня 2012 року прийнята на посаду молодшої медичної сестри терміном на 6 місяців (наказ №18-ос від 30 березня 2012 року); звільнена із тимчасово зайнятої посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України з 30 вересня 2012 року (наказ №57-00 від 18 вересня 2012 року). У відпустках без збереження заробітної плати не перебувала.
Тут же зазначено, що позивач з 25 жовтня 1993 року по 28 серпня 1996 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років; з 03 травня 1995 року по 13 березня 1998 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років (наказ №80 п.4 від 03 травня 1995 року); з 14 березня1998 року по 13 березня 1999 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до 4-х років (наказ №68 п.3 від 14 березня 1998 року); з 15 березня 1999 року по 23 березня 2000 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до 5-ти років (наказ №54 п.4 від 15 березня 1999 року); з 15 березня 2000 року по 13 березня 2001 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною віком до 6-ти років (наказ №46 п.2 від 15 березня 2000 року). У прогулах без поважної причини не перебувала (а.с.19).
З форми РС-право станом на 15 липня 2025 року судом встановлено, що періоди з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року зараховано позивачу в одинарному розмірі (а.с. 14 зворот).
Суд наголошує, що за правилами статті 60 Закону №1788-ХІІ та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
При вирішенні даного спору в цій частині суд також враховує, що статтею 181 КЗпП України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою матері (батька) дитини або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП України).
Отже, робота в розумінні статей 21, 30 КЗпП України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.
Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, тому період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустках по догляду за дитиною зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №314/404/17, від 28 листопада 2019 року справа №349/422/16-а.
Відтак, періоди перебування позивача у відпустках по догляду за дитиною: 25 жовтня 1993 року по 28 серпня 1996 року, з 03 травня 1995 року по 13 березня 1998 року, з 14 березня 1998 року по 13 березня 1999 року, з 15 березня 1999 року по 23 березня 2000 року, з 15 березня 2000 року по 13 березня 2001 року (з урахуванням їх перетину) зараховується до стажу роботи лише в одинарному розмірі, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
З урахуванням наведеного суд вважає, що стаж роботи позивача в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» у періоди з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року, за винятком періодів перебування позивача у відпустках по догляду за дитиною: з 25 жовтня 1993 року по 28 серпня 1996 року, з 03 травня 1995 року по 13 березня 1998 року, з 14 березня 1998 року по 13 березня 1999 року, з 15 березня 1999 року по 23 березня 2000 року, з 15 березня 2000 року по 13 березня 2001 року, повинен зараховуватися у подвійному розмірі, а ГУ ПФУ у Київській області протиправно не було враховано вказані періоди у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ.
При цьому суд зазначає, що окремі недоліки довідки не можуть позбавляти позивача права на зарахування вказаних періодів роботи у подвійному розмірі.
Щодо недосягнення ОСОБА_1 пенсійного віку для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років (частина друга статті 26 Закону №1058-IV).
Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
За змістом наведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.
З 01 січня 2004 року законами, які впорядковують основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення є Закон №1058-IV, який був прийнятий на зміну окремих положень Закону №1788-XII.
Оскільки Закони №1058-IV та №1788-XII регулюють одні й ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні, за загальним правилом, мають норми Закону №1058-IV як акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону №1788-XII підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неврегульованості певного питання приписами Закону №1058-IV.
Водночас існують і виключення із загального правила.
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-XII (у редакції Закону №213-VIII, який набрав чинності 01 квітня 2015 року) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менш 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, Законом №213-VIII раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII віковий ценз для жінок у 50 років було збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
При цьому, і після набуття чинності нормами Закону №1058-IV правила призначення пенсій за Списком №2 регламентувалися пунктом б статті 13 Закону №1788-ХІІ (за приписами пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності 11 жовтня 2017 року нормами Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»(далі – Закон №2148-VIII), яким Закон №1058-IV доповнено розділом XIV-1, який містить статтю 114 «Пенсія за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників».
Згідно з частиною першої статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Законом №2148-VIII у новій редакції був викладений і пункт 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, де зазначалося, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
Таким чином, правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватися одночасно двома законами: пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону №213-VIII та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV у редакції Закону №2148-VIII.
Разом з тим Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 резолютивної частини Рішення).
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього ж Рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини вказаного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам….
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні №1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону №213-VIII.
Отже, з 23 січня 2020 року в Україні існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2: пункт «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до Закону №213-VIII та пункт 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV у редакції Закону №2148-VIII. Правила цих законів містять розбіжність відносно вікового цензу, який складає 50 років за пунктом б статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до Закону №213-VIII та 55 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV у редакції Закону №2148-VIII.
Покликаючись на Рішення Конституційного Суду України у справі №1-р/2020, ОСОБА_1 вважає, що нею дотримано умови щодо досягнення пенсійного віку та вона має право на пенсію на пільгових умовах.
Із змісту рішення від 23 липня 2025 року №032750005838 вбачається, що у призначенні пенсії ГУ ПФУ у Київській області відмовило ОСОБА_1 через недосягнення пенсійного віку та відсутність необхідного страхового стажу.
Суд зазначає, що мотиви відповідача суперечать нормам чинного законодавства та висновкам Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 23 січня 2020 року №1-р/2020, які відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» є рівною мірою обов`язковими до виконання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи, а саме: застосуванню підлягають норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Правові висновки аналогічного змісту викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року за результатами розгляду зразкової справи №360/3611/20.
У межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.
За вказаних обставин відмова відповідача у призначенні позивачу (на момент звернення досягла віку 53 років 11 місяців) пенсії за віком на пільгових умовах з мотивів недосягнення віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, є протиправною.
Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), №37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Однак, як встановлено судом, та вбачається із матеріалів справи, відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було, та обрано найбільш несприятливий для позивача спосіб вирішення ситуації шляхом відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
За таких умов, вказане рішення є протиправним та належить до скасування.
Також суд зазначає, що зі змісту спірного рішення слідує, що у ньому не зазначені обставини, про які відповідач вказує у відзиві, а саме те, що позивачем не дотримано умов для визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, щодо надання доказів проведення атестації робочих місць.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №174/658/16-а (провадження №К/9901/201/17) викладено висновок, відповідно до якого оцінюватися судом мають саме підстави відмови у призначенні пенсії, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву про її призначення. 
Щодо вимоги позивача про призначення з 15 липня 2025 року пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка була чинна до внесення змін Законом №213-VIIІ, суд зазначає, що за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для призначення позивачу пенсії, суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність/відсутність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Суд зауважує, що призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії в силу Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.
При цьому, суд не обраховує дійсний страховий/пільговий стаж позивача та не може перебирати на себе повноваження чи компетенцію суб`єктів владних повноважень щодо встановлення наявності чи відсутності права на призначення вказаної пенсії. 
Таким чином, з метою належного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 липня 2025 року та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Отже, урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково у спосіб визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Київській області від 23 липня 2025 року №032750005838 про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, періоди роботи з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 ; зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ стаж роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» у періоди з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року, за винятком періодів перебування позивача у відпустках по догляду за дитиною: з 25 жовтня 1993 року по 28 серпня 1996 року, з 03 травня 1995 року по 13 березня 1998 року, з 14 березня 1998 року по 13 березня 1999 року, з 15 березня 1999 року по 23 березня 2000 року, з 15 березня 2000 року по 13 березня 2001 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 липня 2025 року про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду, позивач сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 06 грудня 2025 року №3071-1688-4555-5949, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.6, 35).
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 645,96 грн. 
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, місто Фастів, вулиця Андрія Саєнка, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи 22933548) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 23 липня 2025 року №032750005838 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, періоди роботи з 01 вересня 1988 року по 12 липня 1989 року, з 14 липня 1989 року по 03 серпня 1991 року відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стаж роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Згорани» у періоди з 13 листопада 1991 року по 23 листопада 2011 року та з 01 квітня 2012 року по 30 вересня 2012 року, за винятком періодів перебування позивача у відпустках по догляду за дитиною: з 25 жовтня 1993 року по 28 серпня 1996 року, з 03 травня 1995 року по 13 березня 1998 року, з 14 березня 1998 року по 13 березня 1999 року, з 15 березня 1999 року по 23 березня 2000 року, з 15 березня 2000 року по 13 березня 2001 року, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 липня 2025 року про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судові витрати у сумі 645,96 грн (шістсот сорок п`ять грн 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк