Справа № 395/2054/25         Провадження № 2/395/74/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2026 року м. Новомиргород
Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого – судді Забуранного Р.А., 
при секретарі – Таран С.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення, мотивуючи тим, що 17.03.2025 року вона звернулась до Новомиргородської міської ради – органу приватизації з заявою про надання у приватну власність житлового приміщення, яке позивачка займає з синами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на умовах найму з 1990 року у будинку АДРЕСА_1 , в якому вони зареєстровані з 1991 року та проживають.
У зв`язку з чим, позивачка просила суд зобов`язати відділ приватизації Новомиргородської міської ради оформити приватизацію житлового приміщення, яке вона займає з синами з 1990 року у будинку АДРЕСА_1 , відповідно договору про надання від 11.11.1990 року та домової книги від 1966 року, в якій вона зареєстрована разом з її синами з 1991 року та проживає. Судовий збір та витрати у зв`язку з поданням позову просила стягнути з відповідача на користь позивачки.
Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 03.11.2025 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення.
19.11.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Новомиргородська міська рада заперечує щодо позову у повному обсязі, вважає його безпідставним, необгрунтовним та таким, що не підлягає задоволенню, представниця відповідача просила суд долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення відмовити у повному обсязі.
01.12.2025 року до суду від позивачки  ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив, у якому вона просила задовольнити її позов в повному обсязі.
Позивачка, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, проте надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги повністю підтримала, просила їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте надіслав до суду заяву, у якій підтримав викладане у відзиві на позовну заяву та просив розглядати справу без його участі.
За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності учасників справи за наявними письмовими доказами у справі.
Так, з урахуванням наданих письмових пояснень з боку сторони позивача, після дослідження матеріалів справи, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, стороною позивача зазначалося, що 17.03.2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Новомиргородської міської ради – органу приватизації з заявою про надання у приватну власність житлового приміщення, яке позивачка займає з синами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на умовах найму з 1990 року у будинку АДРЕСА_1 , в якому вони зареєстровані з 1991 року та проживають.
В свою чергу, 27.03.2025 року листом за вих. № 02-24/91/1 Новомиргородська міська рада звернулася до ПрАТ «Кіровоградобленерго» для з`ясування чи зареєстроване право власності на житловий будинок за вище вказаною адресою за товариством.
04.04.2025 року Новомиргородська міська рада отримала відповідь приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» від 02.04.2025 року № 1520/05/07, в якій йшлося про те, що Товариство «Кіровоградобленерго» є власником комплексу будівель, які знаходяться на території підстанції ПС 154-110/35/10 «Новомиргород» за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 17.11.2014 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29592532 від 17.11.2014 року.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною першою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення ( ч. 5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ).
Державний комітет України по житлово-комунальному господарству України наказом від 15 вересня 1992 року № 56 затвердив Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення № 56), яким визначений порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню (тут і далі - у редакції, чинній на момент здійснення приватизації квартири).
Згідно з пунктом 4 Положення № 56 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення № 56).
З аналізу змісту наведених норм Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" можна дійти висновку, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у займаних квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитках, кімнатах у комунальних квартирах, за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в зазначених приміщеннях, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
Відповідно до ч. 1, 3, 7, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.
Згідно довідки ПрАТ «Кіровоградобленерго» № 1515/05/06 від 02.04.2025 року, житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 дійсно є власністю Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» на підставі свідоцтва на право власності НОМЕР_2 від 17.11.2014 та обліковується на балансі за первісною вартістю (стаття балансу 1011), що складає 141 000,00 грн. Залишкова вартість станом на 28.03.2025 р. (стаття балансу 1010) становить 7 143,99 грн.
Тобто, приватизація стосується лише державного або комунального житлового фонду. Житловий будинок, який має намір приватизувати позивач — це приватна власність юридичної особи — ПрАТ «Кіровоградобленерго».
Тривалість проживання, реєстрація не дає права власності, а лише право користування, яке не є підставою для приватизації чужого майна. Для приватизації необхідно, щоб житло було у комунальній, державній власності.
Орган місцевого самоврядування немає права передавати майно, яке йому не належить.
Відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Відповідно до частини 1 статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до безсумнівного висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення є такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.
При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивачем сплачено судовий збір, але оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 258-259, 280, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,- 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про відмову у приватизації займаного приміщення - відмовити
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:      Р. А. Забуранний

Повний текст судового рішення виготовлений 16 лютого 2026 року.